Справа № 160/757/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2021 року Справа № 160/757/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/757/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
19.01.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови включити та виплатити суму заборгованості ОСОБА_1 по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з моменту припинення пенсії по 27.09.2017, як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити та виплатити суму заборгованості ОСОБА_1 невиплаченої пенсії ОСОБА_2 з моменту припинення пенсії по 27.09.2017, як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою, у зв`язку з його смертю.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (мати позивача), а 29.09.2020 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо включення та виплати їй суми заборгованості по невиплаченій пенсії її матері з моменту не виплати по 14.02.2020. Відповідач вказані виплати здійснив, однак лише в межах з 28.09.2017 по 31.01.2020, у зв`язку з чим ОСОБА_1 повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою від 01.12.2020, в якій просила відповідача включити весь період невиплаченої пенсії померлої матері, а не тільки за три останніх роки, що передували зверненню, однак пенсійний орган відмовив у проведенні таких виплат. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та стверджує, що на підставі недостовірної інформації пенсійного органу до свідоцтва про право на спадщину за законом була внесена не вся сума заборгованості. Аналіз норм права дає можливість дійти висновку, що суми пенсії, які належали пенсіонеру і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. З урахуванням викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) є донькою ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від 14.02.2020 та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.09.2020 (спадкова справа №54/2020, свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №4-412).
У відповідності до вищевказаного свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Макіївка Донецької області.
Зі змісту відзиву слідує, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримувала пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» по лютий 2016 року включно.
Зі змісту наданої відповідачем до суду копії довідки про розмір призначеної та фактично виплаченої ОСОБА_2 пенсії за період з 01.01.2015-31.01.2020 слідує, що призначена матері позивача пенсія у період з 01.03.2016 по 01.08.2017 фактично не була виплачена, а за 01.09.2017 виплата здійснена не у повному обсязі.
При цьому, у відзиві на позовну заяву зазначено про те, що ОСОБА_2 після припинення виплати пенсії за поновленням її виплати не зверталася.
Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з відкриттям спадкової справи до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов запит (вих. №268/02-14 від 21.02.2020) щодо надання інформації про наявність пенсії, яка підлягає виплаті, належної ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зі змісту наданої на означений запит відповіді слідує, що сума недоодержаної пенсії за період з 23.02.2017 по 31.01.2020 у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 складає 173730, 10 грн.
На підставі отриманої від пенсійного органу інформації державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Мануйленко А.О. видано свідоцтво про право на спадщину від 29.09.2020.
01.12.2020 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій просила відповідача повідомити щодо того, з якого часу не виплачувалася пенсія ОСОБА_2 та яка сума заборгованості по пенсії ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 просила пенсійний орган надати роздруківку аналітики нарахувань ОСОБА_2 з 01.01.2015 по 28.02.2020 та у зв`язку з чим включити і виплатити позивачу суму заборгованості по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з моменту припинення виплати пенсії, як таку, що належала пенсіонеру і залишилася недоотриманою, у зв`язку з його смертю.
Не погодившись із означеною позицією відповідача, ОСОБА_1 звернулася за захистом своїх прав до суд з означеним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003, законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, базується на Конституції України та складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону «;Про недержавне пенсійне забезпечення», законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
За змістом частини 1 статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», даним Законом регулюються відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За правилами статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Положеннями частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Нормами пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регламентовано, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі смерті пенсіонера.
Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991, суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
За положеннями ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
З матеріалів справи встановлено, що позивач зверталася до пенсійного органу із заявою від 01.12.2020 щодо виплати недоодержаної суми пенсії померлої матері ( ОСОБА_2 ) за відповідний період.
Водночас, сторонами не заперечується, що пенсійним органом проведено нарахування позивачу недоодержаної пенсії ОСОБА_2 за період з 28.09.2017 по 31.01.2020.
Разом з цим, суд зауважує, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано роз`яснень, з яких підстав або на підставі яких рішень ОСОБА_2 не здійснювалася виплата пенсії за період з 01.03.2016 по 01.08.2017, а за 01.09.2017 виплата здійснена не у повному обсязі.
У відповідності до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 14.02.2020 остання померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Макіївка Донецької області.
Місто Макіївка, згідно додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014, віднесене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Положеннями частин 1 та 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №637 від 05.11.2014 передбачено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».
Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014, підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.
За правилами пункту 7.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.
Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016, контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Як зазначалося вище, питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за правилами якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, як підкреслив Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.03.2020 у справі №227/2158/17, від 23.06.2020 у справі №227/4106/17, від 03.09.2020 у справі №360/4335/18.

Рішення про призупинення (припинення) виплати ОСОБА_2 пенсії, із зазначенням підстав визначених частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення», відповідачем не приймалося, оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутні відомості про його наявність.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Таким чином, відповідач, припиняючи виплату ОСОБА_2 пенсії, без прийняття відповідного рішення та наведення правових підстав передбачених законами України для припинення виплат, порушив право останньої на її отримання.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У вказаному Рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Розглядаючи справу зі схожими правовідносинами (зокрема, справ №360/3875/18), Верховний Суд у постанові від 09.02.2021 дійшов висновку, що відсутність статусу внутрішньо переміщеної особи не може впливати на реалізацію права на пенсійне забезпечення.

Таким чином, доводи пенсійного органу щодо неотримання померлим пенсіонером своєї пенсії з власної вини є необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами.

Положеннями частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що оскільки матеріалами справи підтверджується, що померлій ОСОБА_2 пенсія за відповідний період була нарахована, а припинення виплати відбулося безпідставно не у спосіб, визначений частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то позивач має право на виплату їй недоодержаної пенсії померлої матері за минулий час без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги фактичні обставини у цій справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 139 КАС України - при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови включити та виплатити суму заборгованості ОСОБА_1 по невиплаченій пенсії ОСОБА_2 з моменту припинення пенсії по 27.09.2017, як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити та виплатити суму заборгованості ОСОБА_1 невиплаченої пенсії ОСОБА_2 з моменту припинення пенсії по 27.09.2017, як таку, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою, у зв`язку з його смертю.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення складений 25.03.2021.

Суддя О.В. Царікова