Справа № 460/599/21
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2021 року м. Рівне №460/599/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник Морозов В.Ю., відповідача: представник Голос С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕПЛЕР-РІВНЕ"
доУправління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кеплер-Рівне» звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № РВ8446/956/000040/Т8-ФС від 23.12.2020.

Ухвалою суду від 15.02.2021 заяву ТзОВ «Кеплер-Рівне» про забезпечення позову повернуто без розгляду.

Того ж дня, ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 460/599/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.03.2021.

У підготовчому засіданні 09.03.2021 представником позивача заявлено клопотання про виклик свідків.

Ухвалою суду від 09.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 01.04.2021. Цією ж ухвалою суду в судове засідання викликано свідків: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У судовому засіданні 01.04.2021 проведено допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Розгляд справи відкладено до 29.04.2021.

У судовому засіданні 29.04.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно з позовною заявою, відповіддю на відзив та усними поясненнями представника позивача у судовому засіданні, підставою для винесення оспорюваної постанови слугували висновки посадових осіб відповідача про наявність у діях позивача ознак порушення вимог частини першої статті 21, частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме: допущення працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, сторона позивача вказала, що зазначені особи надавали Товариству послуги (виконували роботи) з розбирання та сортування металобрухту на підставі цивільно-правових угод. Такі угоди не мали ознак трудового договору, так як виконувані роботи не носили постійного характеру, не передбачали систематичної оплати праці, не передбачали обов`язку виконавця бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години та дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, не містили регламентації процесу праці та тривалості робочого часу. При цьому, виконавці робіт самостійно організовували свою роботу, а розмір винагороди за договором залежав від обсягу роботи, який виконали такі особи та не мав стабільного розміру. Крім того, сторона позивача зазначила, що за результатами надання послуг між Товариством як замовником та вказаними вище особами як виконавцями були підписані відповідні акти прийому-передачі виконаних робіт (послуг) та протоколи погодження договірної ціни, які є додатками до цивільно-правових угод. Спростовуючи обґрунтованість спірної постанови, сторона позивача також вказала, що Акт № РВ/8446/956/АВ інспекційного відвідування взагалі не містить відомостей щодо типу заходу, який здійснювався інспектором відповідача, що свідчить про порушення останнім вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Окремо зауважила, що Товариство та його посадові особи не були повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи про накладення штрафу в Управлінні Держпраці у Рівненській області. З огляду на викладене, сторона позивача вважає, що постанова відповідача про накладення штрафу за допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору є протиправною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, а тому, просила позов задовольнити повністю.

Згідно з відзивом на позовну заяву та усними поясненнями представника відповідача у судовому засіданні, сторона відповідача позов не визнала. Свої заперечення обґрунтувала тим, що за результатами перевірки ТзОВ «Кеплер-Рівне» інспектором праці встановлено порушення вимог статей 21, 24 КЗпП України, а саме: працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу. Сторона відповідача зауважила, що при проведенні інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці дотримувався вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019, не порушуючи при цьому процедури проведення інспекційного відвідування, а відтак, твердження сторони позивача щодо порушення інспектором праці вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є необґрунтованими. Сторона відповідача також зазначила, що під час здійснення інспекційного відвідування інспектору не було надано жодних цивільно-правових договорів, укладених між Товариством та працівниками, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Спростовуючи доводи сторони позивача щодо неналежного повідомлення об`єкта контролю про дату та час розгляду справи про накладення штрафу в Управлінні Держпраці у Рівненській області, сторона відповідача стверджувала, що ТзОВ «Кеплер Рівне» було належним чином повідомлено про розгляд справи листом № 17-11/8042 від 07.12.2020, який отримано позивачем 10.12.2020, і обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду на адресу відповідача не надходило. Враховуючи наведене, на переконання сторони відповідача, інспекційне відвідування позивача проводилось відповідно до наданих посадовими особами позивача документів, в межах компетенції Управління та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а відтак, штрафні санкції до позивача застосовані правомірно. За таких обставин, сторона відповідача просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

Відповідно до Окремого доручення т.в.о. голови Державної служби України з питань праці № Д-330/1/3.1-20 від 25.08.2020 та на підставі наказу № 1008 від 27.10.2020 й направлення на інспекційне відвідування № 831-Н/09-27 від 27.10.2020 Управлінням Держпраці у Рівненській області, в особі інспектора праці Семенюка М.В., службове посвідчення № 956, за участю інспектора праці Іващука О.М. (службове посвідчення № 2236), у період з 12.11.2020 по 20.11.2020, проведено інспекційне відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю «Кеплер-Рівне» () на предмет додержання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с.115). Результати перевірки оформлені Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № РВ8446/959/АВ від 20.11.2020 (а.с.13-18).

В Акті № РВ8446/959/АВ інспекційного відвідування зазначено про порушення позивачем вимог частини першої статті 21, частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, зокрема: посадовими особами ТзОВ «Кеплер-Рівне» не укладено трудові договори з працівниками, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, в описовій частині вказаного Акта зафіксовано, що на момент проведення інспекційного відвідування підприємством не надано жодних документів, які б підтверджували (свідчили) про перебування у трудових відносинах працівників, які виконували роботи на об`єкті по прийому металобрухту за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами інспекційного відвідування, інспектором праці складено Припис про усунення виявлених порушень № РВ8446/959/АВ/П від 20.11.2020, зміст якого містить відомості про виявлені інспектором праці порушення частини першої статті 21, частини третьої статті 24 КЗпП України та в якому директора ТзОВ «Кеплер-Рівне» зобов`язано вжити заходів щодо усунення порушень, виявлених згідно з Актом інспекційного відвідування № РВ8446/959/АВ від 20.11.2020 (а.с.19-21).

Крім того, на підставі виявлених порушень відповідачем прийнято Постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № РВ8446/959/000040/Т8-ФС від 23.12.2020, якою на ТзОВ «Кеплер-Рівне» накладено штраф за порушення законодавства про працю у розмірі 300000,00 грн. Дата набрання постановою законної сили - з 23.01.2021 (а.с.23-25).

На спростування висновків відповідача, представником позивача надано засвідчені копії договорів цивільно-правового характеру, а саме: № 11-01 від 09.11.2020, укладеного з ОСОБА_3 (а.с.31-33,64-65); № 11-02 від 09.11.2020, укладеного з ОСОБА_4 (а.с.34-36,56-57); № 11-03 від 09.11.2020, укладеного з ОСОБА_6 (а.с.37-39,62-63); № 11-04 від 09.11.2020, укладеного з ОСОБА_1 (а.с.40-42,58,60); № 11-05 від 09.11.2020, укладеного з ОСОБА_2 (а.с.43-45,53-54); № 11-06 від 09.11.2020, укладеного з ОСОБА_5 (а.с.46-48,50-51). Суд зауважує, що вказані угоди є аналогічними за своєю структурою та змістом.

Так, відповідно до умов вищезазначених договорів, виконавці зобов`язалися надати послуги, а замовник - прийняти і оплатити надані послуги на підприємстві, а саме виконання послуг з розбирання та сортування металобрухту (пункт 1.1. розділу 1). Пунктом 1.2. розділу 1 вказаних угод передбачено, що виконавці надають послуги на свій ризик, самостійно організовують їх виконання, не підлягають під дію правил внутрішнього трудового розпорядку та самі забезпечують себе усім необхідним для виконання даних послуг. При цьому, пунктом 1.3. розділу 1 договорів визначено, що виконавці здійснюють послуги, визначені пунктами 1.1. цих договорів, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктом 2.1. розділу 2 вказаних договорів, оплата виконаних послуг, що визначена у п.1.1. цього Договору, здійснюється за її договірною ціною, яка визначається протоколом погодження договірної ціни (додаток № 1). Пунктом 2.3. розділу 2 зазначених угод передбачено, що вказана в п.2.1. сума виплачується Замовником після закінчення виконання послуг та підписання Акта прийому-передачі наданих послуг. Замовник має право відмовитися від підписання Акта прийому-передачі наданих послуг в разі виявлення недоліків. З суми винагороди Замовник утримує та перераховує податки згідно діючого законодавства, а саме: податок з доходів фізичних осіб 18%, військовий збір 1,5%.

У свою чергу, пунктом 9.1. розділу 9 вищезазначених угод передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту його остаточного виконання Сторонами, але в будь-якому випадку до 25.11.2020.

Також, у відповідності до наведених вище умов договорів, стороною позивача надано акти прийому-передачі виконаних робіт (послуг) №№ 1 від 25.11.2020, підписані, відповідно, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на прийняття певних об`ємів робіт і їх вартості (а.с.49,52,55,59,61,66).

Додатково стороною позивача надано звітність про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за листопад 2020 року (зворот а.с.110, а.с.111-112), відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби за листопад 2020 року (зворот а.с.109), а також відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (а.с.110).

Фактична виплата ТзОВ «Кеплер-Рівне» доходу на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджується також платіжними дорученнями №№ 97, 101, 103, 104, 105 від 18.12.2020 (а.с.107-109).

Вказаним вище повністю підтверджено, що правовідносини між позивачем і зазначеними фізичними особами носили тимчасовий характер, обумовлювалися виконанням певного об`єму робіт і повністю припинилися 25.11.2020. При цьому, позивачем, як податковим агентом, у зв`язку із виплатою фізичним особам грошових коштів, було утримано з їх доходу відповідні суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також окремо нараховано та сплачено суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що тимчасово не працює, протягом останніх двох місяців виконував необхідну для ТзОВ «Кеплер-Рівне» роботу із розбирання та сортування металобрухту. Зауважив, що роботи носили разовий характер та виконувались за домовленістю сторін, про що його повідомляли представники позивача за допомогою мобільного телефону. Ствердив, що час, у який виконувались роботи, визначався ним самостійно, а розрахунок за виконані роботи здійснювався у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на належну йому банківську картку. Оплата робіт обраховувалась від тонажу відсортаваного ним металобрухту. Оформлення взаємовідносин з ТзОВ «Кеплер-Рівне» у договірному порядку підтвердив, проте відомостей щодо виду і змісту такої угоди не пам`ятає. Також, зазначив, що був особисто присутній на території ТзОВ «Кеплер-Рівне» у день, коли приходили інспектори Управління Держпраці у Рівненській області. На запитання інспекторів відповідача щодо виконуваної роботи надавав письмові пояснення, зміст яких достовірно не пам`ятає.

Викликаний у судове засідання свідок ОСОБА_1 суду пояснив, що є безробітним, у листопаді 2020 року був присутній на території ТзОВ «Кеплер-Рівне», коли приходили інспектори Управління Держпраці у Рівненській області. По суті обставин зазначив, що у день перевірки на територію підприємства зайшли два чоловіки, пред`явили посвідчення, почали запитувати щодо причин перебування на території та виконуваної роботи, а також залякувати викликом поліції у випадку відмови надати пояснення. Вказав, що на вимогу інспекторів праці ним було надано письмові пояснення, зміст яких достовірно не пам`ятає, оскільки тоді нервувався. Зазначив про наявність укладеного між ним та підприємством договору, який регламентував періодичне виконання робіт по навантаженню металобрухту, без визначення будь-яких обсягів таких робіт. Відомостей щодо виду і змісту такої угоди не пам`ятає. При цьому, сторонами було обумовлено лише вартість виконуваної роботи, а саме 100 грн за одну тонну металобрухту. Ствердив, що час, у який виконувались роботи, визначався ним самостійно, часто працював лише до обіду. Також вказав, що об`єми виконаної роботи щоразу фіксувалися працівниками у відповідних облікових документах, а розрахунок за виконані роботи здійснювався у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що є безробітним, у листопаді 2020 року був присутній на території ТзОВ «Кеплер-Рівне», коли приходили інспектори Управління Держпраці у Рівненській області. По суті обставин зазначив, що у день перевірки на територію підприємства зайшли два чоловіки, які відразу почали запитувати щодо причин його перебування на території та виконуваної роботи, після чого пред`явили свої службові посвідчення й почали залякувати викликом поліції у випадку відмови надати письмові пояснення. Повідомив, що надавав інспекторам праці певні письмові пояснення, проте зміст останніх не пам`ятає. На території товариства періодично виконував різну роботу з метою підробітку. Вказав, що працював по договору, який визначав ціну за 1 тонну сортування металобрухту в розмірі 100 грн. Розрахунок за виконану ним роботу здійснювався готівкою.

Викликаний у судове засідання свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він є працівником ТзОВ «Кеплер-Рівне» з кінця грудня 2020 року. Під час проведення перевірки інспекторами праці у листопаді 2020 року перебував на території підприємства, оскільки виконував роботи на підставі цивільно-правового договору. По суті обставин зазначив, що у день перевірки на територію підприємства зайшли два чоловіки, які відразу почали запитувати щодо причин його перебування на території та виконуваної роботи, після чого пред`явили свої службові посвідчення й залякували викликом поліції. Вказав, що надавав тоді інспекторам праці певні письмові пояснення, проте зміст останніх не пам`ятає. Також пояснив, що чітко визначеного графіку роботи сторонами обумовлено не було, роботи носили разовий характер, про що його повідомляли представники товариства за допомогою мобільного телефону. Розрахунок за виконані роботи здійснювався у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на належну йому банківську картку. При цьому, вартість виконаних робіт визначалась з розрахунку 100 грн за одну тонну навантаження металобрухту.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що тимчасово не працює, у листопаді 2020 року перебував на території підприємства ТзОВ «Кеплер-Рівне» та виконував роботи по сортуванню металобрухту. Коли приїхали інспектори праці, то почали погрожувати викликом поліції та запитувати щодо причин виконання ним роботи. Повідомив, що надавав тоді інспекторам праці певні письмові пояснення, проте зміст останніх не пам`ятає. Також пояснив, що чітко визначеного графіку роботи сторонами обумовлено не було, роботи носили разовий характер, про що його повідомляли представники товариства за допомогою мобільного телефону. Зауважив, що працював на підставі договору, а розрахунок за виконану роботу здійснювався у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на належну йому банківську картку. Вартість виконаних робіт визначалась з розрахунку 100 грн за одну тонну навантаження металобрухту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Основного Закону, держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877 від 05.04.2007.

Відповідно до статті 1 Закону № 877-V, державний нагляд (контроль) це - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходи державного нагляду (контролю) - це планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

За правилами частини п`ятої статті 2 Закону № 877-V, заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині п`ятій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин дванадцятої - чотирнадцятої статті 4, частини одинадцятої статті 4-1, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої, шостої та десятої статті 7, статей 9, 10, 12, 19, 20, 21 цього Закону (частина шоста статті 2 Закону № 877-V).

Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (стаття 3 Закону № 877-V).

Згідно з приписами частини четвертої статті 4 Закону № 877-V, виключно законами встановлюються: органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб та форми здійснення заходів здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

Орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

У свою чергу, частиною першою статті 259 Кодексу законів про працю України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.

Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (підпункт 6 пункту 4 Положення № 96).

За пунктом 7 Положення № 96, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 11.02.2015 визначено, що територіальним органом Держпраці на території Рівненської області є Управління Держпраці у Рівненської області.

У відповідності до зазначених норм, Управлінню Держпраці у Рівненській області делеговано повноваження щодо здійснення на території області державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

21.08.2019 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 823, якою затвердив, зокрема, Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 823).

Відповідно до абзацу другого пункту 1 Порядку № 823, заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог Закону та з урахуванням пунктів 2-4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 823, заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань виявлення неоформлених трудових відносин здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів. Заходи контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються інспекторами праці виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад) у формі, визначеній абзацом першим цього пункту.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у разі проведення територіальними органами Держпраці заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин у формі інспекційних відвідувань, такі заходи здійснюються відповідно до вимог Порядку № 823.

При цьому, суд зазначає, що первинній правовій оцінці підлягають доводи учасників справи щодо дотримання порядку та підстав проведення позапланового заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування.

Так, пунктом 5 Порядку № 823 визначено, що підставами для здійснення інспекційних відвідувань є: 1) звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) звернення фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) рішення суду; 5) повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин; 6) інформація: ДПС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилася на 20 і більше відсотків; фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) інформація профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлені у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю; 8) доручення Прем`єр-міністра України; 9) звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; 10) запит народного депутата України; 11) невиконання вимог припису інспектора праці.

За змістом відзиву на позовну заяву, а також пояснень представника відповідача у судовому засіданні, підставою для проведення перевірки позивача стали наказ Управління Держпраці у Рівненській області № 1008 від 27.10.2020 та направлення на інспекційне відвідування № 831-Н/09-27 від 27.10.2020. При цьому, підставою для видачі наказу про проведення інспекційного відвідування слугувало Окреме доручення т.в.о. голови Державної служби України з питань праці № Д-330/1/3.1-20 від 25.08.2020 (а.с.115).

Разом з тим, суд зауважує, що за змістом розділу ІІ Акта інспекційного відвідування № РВ8446/959/АВ, перевірку позивача проведено відповідно до направлення Управління Держпраці у Рівненській області на інспекційне відвідування № 876-Н/09-27 від 11.11.2020, яке вручено 12.11.2020 особисто під підпис директору ТзОВ «Кеплер-Рівне» ОСОБА_8 (а.с.14).

Проте, жодного із наведених вище направлень на інспекційне відвідування, як і наказу Управління Держпраці у Рівненській області № 1008 від 27.10.2020, матеріали справи не містять, що унеможливлює оцінку судом змісту вказаних документів та свідчить про необґрунтованість доводів відповідача щодо належності підстав для проведення перевірки позивача.

Крім того, з огляду на положення пункту 5 Порядку № 823, на переконання суду, саме по собі Окреме доручення т.в.о. голови Державної служби України з питань праці № Д 330/1/3.1-20 від 25.08.2020 щодо забезпечення контролю за оформленням трудових відносин, не могло слугувати самостійною підставою для проведення Управлінням Держпраці у Рівненській області інспекційного відвідування ТзОВ «Кеплер-Рівне».

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності законних й обґрунтованих підстав для здійснення вказаного заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, що є самостійною підставою для скасування спірної постанови, оскільки вона прийнята за результатами перевірки, яка проведена з порушенням встановленого порядку.

Щодо доводів сторони позивача про порушення Управлінням Держпраці у Рівненській області вимог чинного законодавства у зв`язку із неповідомленням ТзОВ «Кеплер-Рівне» про проведення перевірки у встановленні строки, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 823, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право, зокрема: під час проведення інспекційних відвідувань за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, без попереднього повідомлення о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця, наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення, а також фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.

У свою чергу, згідно з абзацом 1 пункту 1 Порядку № 823, ці Порядки визначають процедуру здійснення державного контролю та державного нагляду за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України № 1985-IV від 08.09.2004, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України № 1986-IV від 08.09.2004, та Законом № 877.

При цьому, за нормою частини першої статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України № 1985-IV від 08.09.2004 ратифіковано Конвенцію Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі.

Згідно з нормами статті 12 Конвенції № 81, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право:

a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції;

b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції;

c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.

У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм (стаття 16 Конвенції № 81).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутність попереднього повідомлення позивача про проведення інспекційного відвідування не може свідчити про порушення відповідачем встановленого законодавством порядку проведення вказаного заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, а відтак, наведені стороною позивача доводи не заслуговують на увагу суду.

Пунктом 16 Порядку №823 передбачено, що за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування, і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування. Другий примірник акта залишається в інспектора праці (пункт 17 Порядку № 823).

Відповідно до пункту 18 цього ж Порядку, якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів після дня підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Пунктами 20, 21 Порядку № 823 встановлено, що припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування. Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду. Припис складається у двох примірниках, що підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою. Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

Суд зауважує, що Акт інспекційного відвідування № РВ8446/959/АВ та Припис про усунення виявлених порушень № РВ8446/959/АВ/П, складені інспектором відповідача 20.11.2020 за результатами інспекційного відвідування позивача, не містять підпису директора ТзОВ «Кеплер-Рівне», що свідчить про незгоду об`єкта відвідування з викладеною в таких документах інформацією (порушеннями).

Крім того, як було встановлено вище судом, в Акті інспекційного відвідування № РВ8446/959/АВ відповідачем констатовано порушення позивачем вимог частини першої статті 21 та частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, зокрема: посадовими особами ТзОВ «Кеплер-Рівне» не укладено трудові договори з працівниками, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи встановлені відповідачем порушення законодавства про працю, суд враховує, що правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначаються Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У свою чергу, частина перша статті 24 КЗпП України містить перелік випадків, коли трудовий договір з працівником укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

З аналізу наведених норм слідує, що забороняється, а також є підставою для застосування штрафних санкцій, передбачених абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України, факт допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України. При цьому, відносини між сторонами фактично є такими, що регулюються законодавством про працю, сторони розуміють цей факт, але жодним чином не оформляють своїх відносин, у першу чергу, з мотивів ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів. Тобто, сфера регулювання статті 24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які по факту підпорядковуються трудовому законодавству, а застосування штрафних санкцій за абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.

Разом з тим, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до положень статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

З огляду на наведене, суд зазначає, що основною ознакою, яка відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату, послуги. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Натомість, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляються актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам. При цьому, на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. У трудових договорах також визначається обов`язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов`язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами Цивільного кодексу України.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.09.2018 у справі № 822/723/17 та від 26.05.2019 у справі № 160/5315/19.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відносини, які виникають з цивільно-правового договору, про надання послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.

Як свідчать матеріали справи, між ТзОВ «Кеплер-Рівне» як замовником та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 й ОСОБА_6 як виконавцями укладено цивільно-правові договори, за умовами яких виконавці зобов`язалися надати послуги, а Замовник - прийняти і оплатити надані послуги на підприємстві, а саме виконання послуг з розбирання та сортування металобрухту.

Зазначені цивільно-правові угоди підписані як зі сторони замовника, так і зі сторони виконавців. Жодних відомостей про те, що фізичні особи не погоджувалися з укладенням відповідних цивільно-правових договорів, відповідачем під час інспекційного відвідування здобуто не було, а відтак, вказані угоди вважаються такими, що укладені за вільним волевиявленням, на розсуд сторін і погоджені ними.

Суд також враховує, що за змістом Акта інспекційного відвідування № РВ8446/959/АВ, на день перевірки (12.11.2020) на об`єкті прийому металобрухту за адресою: АДРЕСА_1 , - 6 (шість) працівників виконували роботи по розборці та сортуванню металу, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Працівники назвали своє прізвище, ім`я, по батькові та від надання пояснень відмовились, про що свідчать акт про знаходження працівників на об`єкті прийому металобрухту за адресою: АДРЕСА_1 , 12.11.2020 року та акт про відмову від надання пояснень (додаток). При цьому, інспектори праці отримали пояснення у директора ТзОВ «Кеплер-Рівне», який повідомив, що при отриманні всіх необхідних дозвільних документів планує офіційно працевлаштувати вищевказаних працівників.

Разом з тим, будь-які докази на підтвердження відмови вказаних вище осіб від надання усних та/або письмових пояснень інспекторам праці у матеріалах справи відсутні.

Більше того, наведені вище висновки інспекторів праці спростовано поясненнями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 й ОСОБА_6 , наданими у процесі судового розгляду справи.

Суд зауважує, що в ході допиту свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 й ОСОБА_6 , вони були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а також виключався будь-який зовнішній тиск на них збоку інших осіб. Надані ними показання є логічними, послідовними, узгоджуються з поясненнями позивача і доказами, які містяться у матеріалах справи, що стосуються їх працевлаштування, а тому, суд дійшов висновку щодо їх достовірності.

Крім того, на переконання суду, інспекторами праці не були використані належним чином повноваження, надані їм згідно з Порядком № 823. Зокрема, констатувавши в акті інспекційного відвідування ту обставину, що ТзОВ «Кеплер-Рівне» допустило до роботи без укладення трудового договору громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 й ОСОБА_6 , державні інспектори праці жодним чином не встановили, де знаходилося створене для вказаних осіб робоче місце, і яким чином воно облаштоване; не опитали жодного з таких працівників на предмет того, чи перебували вони у трудових відносинах з даним Товариством, чи мали постійне робоче місце, визначений графік роботи, чи отримували заробітну плату тощо; не зафіксували у будь-який спосіб фактів виявлення неоформлених трудових відносин.

Фактично, під час інспекційного відвідування інспектори з праці обмежились лише отриманням у об`єкта контролю договору оренди земельної ділянки (території) площею 2500 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 , та договору оренди обладнання (кран ГПК-5), розташованого за вказаною адресою, і усі свої висновки побудували виключно на власній, причому досить довільній, оцінці фактичних обставин справи.

Разом з тим, інспектори праці не скористались своїм правом на витребування в об`єкта відвідування будь-яких документів на підтвердження перебування працівників у трудових або інших відносинах з підприємством, зокрема, шляхом надання письмової вимоги інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування.

За приписами статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жодних передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність цивільно-правових договорів, укладених між ТзОВ «Кеплер-Рівне» та вищевказаними громадянами, під час інспекційного відвідування не встановлено та в акті перевірки не зафіксовано.

Також, ні в акті інспекційного відвідування, ні в ході судового розгляду справи не встановлено будь-яких ознак трудових відносин у відносинах ТзОВ «Кеплер-Рівне» з громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 й ОСОБА_6 , які існували впродовж листопада 2020 року.

В межах судового розгляду судом достеменно встановлено, що правовідносини між ТзОВ «Кеплер-Рівне» та вказаними фізичними особами носили виключно цивільно-правовий характер. Зазначені особи не підпорядковувались внутрішньому трудовому розпорядкові позивача і не перебували у підпорядкуванні його посадових осіб, не отримували заробітної плати, тобто щомісячної плати за виконання певної трудової функції, натомість, отримували винагороду за фактично виконані об`єми робіт. Вказані особи самостійно організовували і забезпечували процес виконання робіт (надання послуг) із розбирання та сортування металобрухту, а також самостійно організовували та забезпечували безпеку на об`єкті. Доказів того, що дані особи отримували від замовника будь-яке забезпечення умов праці, необхідне для виконання обумовлених договорами робіт, відповідачем не здобуто, і суду не надано. Позивач оплатив згаданим вище працівникам виконані роботи у відповідності до актів прийому-передачі виконаних робіт, і при здійсненні розрахунків, як податковий агент, утримав з доходів відповідні суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також нарахував та сплатив суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Таким чином, висновки відповідача щодо наявності ознак трудових відносин в угодах цивільно-правового характеру, укладених між ТзОВ «Кеплер-Рівне» та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 й ОСОБА_6 , спростовані як положеннями чинного законодавства, так і матеріалами справи.

Суд зазначає, що чинне законодавство України не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому вважає, що сторони договору (роботодавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

При цьому, слід зазначити, що зобов`язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці. Визнання фактичних правовідносин трудовими може відбуватися лише у судовому порядку за зверненням особи, яка вважає, що її право порушене (на підставі положень статті 232 КЗпП України).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість Акта № РВ8446/959/АВ інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, від 20.11.2020.

Щодо спірної постанови про накладення на позивача штрафу в розмірі 300000,00 грн за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, суд зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 (далі - Порядок № 509).

Пунктом 1 Порядку № 509 передбачено, що цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників (абзац п`ятий пункту 2 Порядку № 509).

У свою чергу, згідно з пунктом 3 Порядку № 509, справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку. Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Відповідач, спростовуючи доводи позивача щодо неповідомлення про дату, місце та час розгляду його справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, зафіксоване в Акті інспекційного відвідування № РВ8446/959/АВ від 20.11.2020, посилається на лист № 17-11/8042 від 07.12.2020, який отримано 10.12.2020, про що зазначено у супровідному листі № 17-11/8042 від 24.12.2020 про результати розгляду справи (а.с.116).

Разом з тим, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів надсилання відповідачем згаданого вище листа на адресу позивача (рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення його представникам) в межах визначеного пунктом 3 Порядку № 509 строку, наведені відповідачем доводи не заслуговують на увагу суду з огляду на їх необґрунтованість.

Положеннями абзаців 1-4 пункту 4 Порядку № 509 визначено, що під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.

Враховуючи викладене, а також встановлені у процесі судового розгляду фактичні обставини справи, суд зазначає, що прийняття відповідачем постанови № РВ8446/959/000040/Т8-ФС про накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 23.12.2020, з огляду на безпідставність й необґрунтованість порушень, зафіксованих в Акті № РВ8446/959/АВ інспекційного відвідування, свідчить про протиправність дій Управління Держпраці як суб`єкта владних повноважень при прийнятті спірного рішення.

Аналіз наведених обставин в сукупності, вказує на те, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови про накладення штрафу діяв без достатніх правових підстав для її ухвалення, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а також з порушенням порядку проведення перевірки і порядку накладення штрафу, а тому, спірне рішення є протиправним і підлягає скасуванню судом.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем як суб`єктом господарювання вимог частини першої статті 21 та частини третьої статті 24 КЗпП України, а отже, і наявності підстав, передбачених абзацом 2 частини другої статті 265 цього Кодексу, для прийняття спірної постанови, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 300000,00 грн.

З огляду на викладене, за результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що постанова № РВ8446/959/000040/Т8-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 23.12.2020 не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням усього вищенаведеного, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кеплер-Рівне» підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачена сума судового збору в розмірі 4500,00 грн, відповідно до платіжного доручення № 137 від 08.02.2021 (а.с.90), підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

За правилами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

А згідно з положеннями частини третьої цієї ж статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною шостою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

А відповідно до частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимоги про стягнення судових витрат у розмірі 20000,00 грн, представником позивача долучено копію договору про надання юридичних послуг від 22.01.2021 (а.с.27-28) з додатком № 1 від 22.01.2021 (а.с.29); копію акта наданих послуг від 22.01.2021 за договором про надання правової допомоги від 22.01.2021, за яким підтверджено виконання таких робіт: консультація - 5 год - 5000,00 грн; досудове врегулювання спору - 3 год - 3000,00 грн; розробка позовної заяви - 5 год - 5000,00 грн; представництво інтересів при розгляді справи у суді - 5 год - 3000,00 грн; обробка документів для подачі позовної заяви - 3 год - 4000,00 грн (а.с.67-68); копію квитанції про сплату коштів від 22.01.2021 (а.с.69).

Представником відповідача подано письмове заперечення, в якому міститься прохання відмовити представнику позивача у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, мотивоване відсутністю належного документального підтвердження заявлених витрат (а.с.173-174).

Дослідивши вказані докази, суд дійшов висновку, що заяву позивача необхідно задовольнити частково.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Долученими до справи документами підтверджується факт надання адвокатом Морозовим В.Ю. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4636 від 23.01.2020 (а.с.80) правничої допомоги позивачу у суді першої інстанції.

Однак, суд не може погодитися із розміром зазначених витрат з огляду на відсутність будь-яких доказів на підтвердження надання адвокатом таких послуг, як: консультація - 5 год - 5000,00 грн; досудове врегулювання спору - 3 год - 3000,00 грн; обробка документів для подачі позовної заяви - 3 год - 4000,00 грн.

Водночас, матеріалами справи у повній мірі підтверджується факт надання адвокатом послуг з розробки позовної заяви, а також подання ним інших заяв (клопотань) по суті справи, і їх вартість на рівні 5000,00 грн.

Щодо надання послуг з представництва інтересів при розгляді справи у суді - 5 год - 3000,00 грн, то суд зазначає, що адвокат брав участь у судових засіданнях: 09.03.2021 - 20 хв; 01.04.2021 - 31 хв та 29.04.2021 - 1 год, а загалом - 1 год 51 хв. А тому, витрати на правничу допомогу у вказаній частині підлягають частковому відшкодуванню, пропорційно обсягу наданих послуг, а саме в розмірі 1200,00 грн.

З огляду на вказане, суд вважає, що розрахунок вартості витрат на правничу допомогу не є співмірним із часом, витраченим адвокатом на супроводження справи.

А тому, суд дійшов висновку, що присудженню позивачу підлягають витрати на правову допомогу, обґрунтована сума яких складає 6200,00 грн. В решті - слід відмовити.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕПЛЕР-РІВНЕ» (Код , м.Рівне, вул. Ніла Хасевича, 35, офіс 11, адреса для листування: вул. м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, вул. В. Великого (Мелешкіна), 14а. оф.104) до Управління Держпраці у Рівненській області (Код , м. Рівне, вул. Лермонтова, 7) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Рівненський області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №РВ 8446/956/000040/Т8-ФС.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕПЛЕР-РІВНЕ за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області судові витрати по справі, а саме: по сплаті судового збору в сумі 4500,00 грн., по оплаті витрат на правничу допомогу в сумі 6200,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повне судове рішення складено 11 травня 2021 року.

Суддя Н.В. Друзенко