Справа № 540/604/21
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 р. м. ХерсонСправа № 540/604/21

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якій просить стягнути з відповідача доплату за роботу в нічний час за 1996 рік в сумі 26,25 грн., за 1997 рік в сумі 315 грн., за 1998 рік в сумі 315 грн., за 1999 рік в сумі 47,81 грн. та матеріальну допомогу за 1997 рік в сумі 200,20 грн., за 1998 рік в сумі 222,70 грн.

Ухвалою від 26.02.2021р. вказаний позов залишено без руху, позивачу наданий строк на усунення недоліків. На виконання вказаної ухвали позивачем подано заяву від 15.03.2021р.

Ухвалою від 19.03.2021р. провадження у справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що наказом УМВС України в Херсонській області №24 о/с від 23.02.1999р. її звільнено з ОВС з посади старшого інспектора. При цьому, у 1996-1999 роках відповідачем не сплачені їй матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік та доплата за роботу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу, передбачені Указом Президента України №296/96 від 04.10.1996 року "Про умови грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ" та щорічна допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, передбачена Наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ".

Щодо строків звернення до суду позивач вважає, що вони не пропущенні оскільки відповідно до рішення Конституційного суду України від 15.102013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 визначено поняття "заробітна плата" й "оплата праці" та право на їх отримання незалежно від того чи було нарахування таких виплат, а також на ст. 116 КЗпП, ч. 2 ст. 233 КЗПП якою передбачено право звернення до суду без обмеження строком.

З огляду на викладене, позивач просить захистити її права, що були порушені 25 років тому та задовольнити позов.

До суду надійшло клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду, які обґрунтовано посиланням на ст.ст. 6, 122 КАС України, практику Європейського Суду з прав людини.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов до наступного.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому за правилами ст.122 КАС України перебіг строку звернення до суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто виходячи з приписів частини другої ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду пов`язується з однієї сторони, з об`єктивним моментом, тобто, порушенням суб`єктивного права, а з іншої - із суб`єктивним моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День коли, особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод та інтересів, а не день коли особа з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням її прав.

Тобто, визначальним для можливості отримання судового захисту суб`єктивного права є з`ясування моменту початку перебігу строку звернення до суду.

Відповідно до вимог ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У Постанові Верховного суду від 24.04.2018 (справа № 800/499/17) зазначено, що на підставі статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 37 та 38 Рішення від 18 листопада 2010 року у справі Мушта проти України нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби .

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

В рішенні від 27.06.2000 р. у справі Ільхан проти Туреччини Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

Таким чином, співставляючи приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України та вищенаведені принципи Європейської Конвенції, позиції Європейського суду з прав людини суд вважає за необхідне застосувати у цій справі практику Європейського суду зазначивши, що позивач пропустив строки звернення до суду, а його посилання на ч. 2 ст. 233 КЗпП щодо дотримання таких, суд відхиляє, вважає необґрунтованими та неповажними.

Суд зазначає, що ч. 2 ст. 233 КЗПП України на яку посилається позивач, щодо права звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком була змінена Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 11 липня 2001 року N 2620-III, який вступив в законну силу 01.08.2001 року.

До 01.08.2001 року строки звернення до суду врегульовувались ч.1 ст. 233 КЗпП України яка передбачала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд зауважує, що позивач у цій справі, незважаючи на наведені приписи законодавства щодо строків звернення до суду, просить вирішити спір по трудовим відносинам з 1996 року з урахуванням змін внесених до ст. 233 КЗпП у 2001 році, що є неможливим в силу загальних принципів застосування норми закону у часі.

Вирішуючи питання щодо строків звернення до суду з даним позовом, суд також враховує правову позицію з цього питання, викладену Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду викладену в Постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, оскільки у вказаній постанові Верховним Судом викладено також загальну позицію, щодо поважності причин пропуску звернення до суду, поведінки особи яка вважає порушеними її права та їх оцінки.

Так, Судовою палатою прав зроблено висновок, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, у вищезазначеній постанові Верховний Суд звертає увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах.

Верховний Суд наголосив на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

З огляду на викладене слід дійти до висновку, що позивачу стало відомо про те, що їй не надано матеріальну допомогу/матеріальну допомогу на оздоровлення, не пізніше наступного дня, після закінчення року, за який мала бути надана матеріальна допомога, а доплата за службу у нічний час - відповідно не пізніше наступного дня, після закінчення наступного місяця, після місяця, за який така доплата мала бути нарахована. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач не надала жодних належних доказів про наявність поважних причин такої пасивної поведінки протягом 25 років.

Отже, позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, при цьому судом не встановлено жодної підстави визнання причин пропуску такого строку поважними.

Згідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, а отже наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи викладене суд задовольняє клопотання відповідача та залишає позов без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст.122, 123, 240, 243, 248 КАС України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення коштів залишити без розгляду.

Ухвалу надіслати особам, які беруть участь у справі.

Роз`яснити позивачу, що постановлення ухвали про залишення без розгляду не позбавляє його права звернутись до суду повторно в загальному порядку, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

У разі постановлення ухвали в порядку письмового провадження ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя А.С. Пекний

кат. 106030000