Справа № 260/1893/19
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року

м. Київ

справа №260/1893/19

адміністративне провадження №К/9901/33442/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року (головуючий суддя - Затолочний В. С., судді: Сеник Р. П., Хобор Р. Б.) у справі № 260/1893/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області від 25 жовтня 2019 року № 2097 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області від 26 жовтня 2019 року № 221 о/с у частині звільнення його з Національної поліції;

- поновити його на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області з 26 жовтня 2019 року;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 вересня 2019 року відповідачем було призначено службове розслідування за фактом оголошення йому підозри у кримінальному провадженні. За наслідками розгляду даного службового розслідування складено висновок та винесено наказ від 25 жовтня 2019 року № 2097 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів поліції. 26 жовтня 2019 року відповідачем видано наказ про його звільнення. Однак, про такий наказ йому стало відомо лише 22 листопада 2019 року після виходу з лікарняного. Витяг з указаного наказу та трудову книжку видано 22 листопада 2019 року. На думку позивача, рішення про його звільнення є протиправними, оскільки дисциплінарне стягнення за фактом учинення кримінального правопорушення можливе тільки після закінчення кримінального провадження та набрання рішенням суду законної сили.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на день розгляду справи вина позивача у скоєнні кримінального правопорушення, яке слугувало підставою для проведення службового розслідування, не доведена, отже спірні накази відповідача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про звільнення є протиправними.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк звернення до суду при зверненні з позовною заявою позивачем не пропущений, у зв`язку з чим була постановлена ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року, а позов ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Приймаючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду, поважних причин пропуску такого строку матеріалами справи не установлено, а позивачем не наведено, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся з цим позовом поза межами строку звернення до суду, що є підставою для залишення позову без розгляду згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги, позиція інших учасників справи

На постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року позивач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким направити справу для продовження розгляду до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Вимоги касаційної скарги обґрунтовані тим, що безумовною підставою для поновлення строків є факт того, що позивач користуючись своїм правом досудового врегулювання спору, передбаченому частиною першою статті 24 Дисциплінарного статуту Національної поліції, подав відповідну заяву до відповідача, що в свою чергу, продовжує термін звернення до суду за захистом своїх прав.

Позивач уважає, що суд апеляційної інстанції не міг здійснювати розгляд цієї справи без його участі, за відсутності інформації про належне його повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Соколова В .М. від 26 травня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статі 345 КАС України.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Наказом ГУНП в Закарпатській області «Про створення дисциплінарної комісії та проведення службового розслідування» від 18 вересня 2019 року № 1810 призначено службове розслідування за фактом перевищення службових повноважень окремими працівниками (у тому числі й позивачем) Ужгородського ВП ГУНП по відношенню до затриманого ОСОБА_2 .

На підставі наказу від 07 жовтня 2019 року № 206о/с позивач був відсторонений від виконання службових обов`язків до 23 листопада 2019 року.

Під час службового розслідування ОСОБА_1 на неодноразові виклики для надання пояснень не реагував та відмовлявся від надання пояснень, втім, 18 жовтня 2019 року самостійно з`явився до дисциплінарної комісії для надання пояснень.

За результатами проведеного службового розслідування складено висновок від 25 жовтня 2019 року за змістом якого: за грубе порушення вимог статей 1, 12 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 7 розділу IV Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07 листопада 2018 року № 893, підпунктів 1-3, 5-7 пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року № 1179, що проявилося у безпідставному затриманні та доставленні до відділу поліції ОСОБА_2 , застосуванні спецзасобу «кайданки», діях, які призвели до отримання останнім тілесних ушкоджень під час перебування у відділі поліції, перешкоджанню проведенню службового розслідування та скоєнні вчинку, який компрометує його, як поліцейського та дискредитує поліцію в цілому, старшого оперуповноваженого ВКП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 , відповідно до підпунктів 7 пункту 3 статті 13 Дисциплінарного статуту звільнити із служби в поліції.

За наслідками розгляду даного службового розслідування 25 жовтня 2019 року наказом № 2097 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Наказом від 26 жовтня 2019 року № 221 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) з 28 жовтня 2019 року.

У цей же день відповідач направив позивачу витяг з вищевказаного наказу від 26 жовтня 2019 року, однак, підтвердження про їх отримання відсутні.

В особовій справі на витязі з наказу від 26 жовтня 2019 року № 221о/с міститься розписка позивача про ознайомлення з наказом та отримання копії витягу - 22 листопада 2019 року.

Також у матеріалах службового розслідування міститься розписка позивача про отримання витягу дисциплінарного наказу від 25 жовтня 2019 року № 2097 - 13 грудня 2019 року.

З матеріалами службового розслідування, де міститься повний текст наказу від 25 жовтня 2019 року № 2097 позивач ознайомився - 17 грудня 2019 року.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час учинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Відповідно до ухвали Верховного Суду від 22 грудня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема застосування положень статті 122 КАС України, що є підставою касаційного оскарження згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, виходить з такого.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України), який є спеціальним для такої категорії справ.

За приписами частини третьої вказаної статті такий строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом наведеної норми процесуального закону, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

За наведеним у пункті 17 частини першої статті 17 КАС України визначенням, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої та четвертої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 77 КАС України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, саме позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права у сфері публічно-правових відносин.

З установлених судами обставин справи слідує, що 22 листопада 2019 року позивач ознайомився та отримав копію витягу наказу від 26 жовтня 2019 року № 221о/с про що свідчить його розписка. Указаний факт не заперечується позивачем.

Під час ознайомлення з указаним витягом (22 листопада 2019 року) у позивача була об`єктивна можливість для ознайомлення з оскаржуваним наказом від 26 жовтня 2019 року № 221о/с виданим на реалізацію наказу від 25 жовтня 2019 року № 2097 та з наказом від 25 жовтня 2019 року № 2097, однак таким правом позивач у цей же день або найближчі дні не скористався.

За таких обставин твердження позивача про те, що ознайомлення з витягом з наказу від 26 жовтня 2019 року № 221о/с не доводить факт його обізнаності про наявність оскаржуваних наказів та їх реалізацію, правильно визнані апеляційним судом неприйнятними.

З огляду на встановлені обставини, 22 листопада 2019 року є моментом, коли позивач дізнався (повинен був дізнатися) про порушення свого права.

Таким чином суд апеляційної інстанції правильно установив, що, звернувшись до суду 26 грудня 2019 року - позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Подаючи позов, представник позивача заявив письмове клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви, зазначивши, що строк оскарження закінчився 22 грудня 2019 року, відтак, представником позивача визнається факт пропуску строку звернення до суду із позовом.

Одночасно поважною причиною пропуску строку подання позову представник позивача зазначив своє перебування на лікарняному. При цьому як доказ такого перебування на лікарняному надав довідку лікаря-стоматолога про проходження амбулаторного лікування.

Суд апеляційної інстанції указав, що доказів обставин, які б унеможливлювали чи ускладнювали своєчасне звернення до суду з позовом ОСОБА_1 , позивач не надав. Належних доказів непрацездатності представника позивача (листок непрацездатності, належно засвідчений витяг із амбулаторної карти) також не було надано.

Апеляційний суд зауважив, що непрацездатність представника позивача, сталася поза межами строку звернення до суду з даним позовом та не унеможливлювала своєчасної подачі позову самим позивачем безпосередньо до суду або поштою.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані представником позивача обставини не є незалежними від його волі та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що вказує на існування у позивача об`єктивної можливості реалізувати своє право на оскарження спірного наказу в установлений КАС України строк.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції та зазначає, що позивачем не наведено підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на ненаведенні позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

В аспекті наведеного вище Верховний Суд вважає за доцільне зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанцій дійшов правомірного висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 на підставі частини третьої та четвертої статті 123 КАС України.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про порушення апеляційним судом положень частини четвертої статті 122 КАС України з тих підстав, що досудове врегулювання спору є належною підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки в силу частини першої статті 24 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» завбачено порядок оскарження протягом місяця дисциплінарних стягнень, а не передбачена можливість досудового порядку вирішення спору.

Так, за змістом частини першої статті 24 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення протягом місяця з дня його виконання (реалізації) шляхом подання рапорту до прямого керівника особи, яка застосувала дисциплінарне стягнення, а також шляхом звернення до суду в установленому порядку.

Отже, положення частини першої статті 24 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» не заважало зацікавленій особі звернутись безпосередньо до суду для захисту своїх прав та інтересів, та не може розглядатись як альтернатива звернення до суду.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 826/13244/18 у якій, на думку позивача завбачено інший порядок досудового врегулювання спору, є помилковим з огляду на ухвалення останнього за інших фактичних обставин.

Доводи скаржника про наявність беззаперечних підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції на підставі пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що судовими повістками від 29 жовтня 2020 року позивач та його представник адвокат Коваленко О. М. повідомлялись про судове засідання призначене на 17 листопада 2020 року, що підтверджується поштовими повідомленнями.

В той же час, судова повістка адресована позивачу повернулась до суду апеляційної інстанції з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Водночас, 17 листопада 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача Коваленка О. М. про перенесення судового засідання призначеного на 17 листопада 2020 року у зв`язку із його зайнятістю в судових засіданнях в Ужгородському міськрайонному суді. Крім того у поданому клопотанні представник позивача зазначив, що позивач повідомив його, що через карантинні обмеження руху транспорту він також не спроможний дістатися до суду.

Ураховуючи, що представником позивача не було додано до поданого клопотання доказів на підтвердження його зайнятості в інших судових засіданнях, а також обізнаність позивача про призначене судове засідання, не зважаючи на повернення до суду адресованої йому судової повістки, що випливає із клопотання представника позивача, колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права у розгляді цієї справи за відсутності позивача та його представника Коваленка О. М.

Доводи скаржника про те, що суд мав можливість перевірити викладену у клопотання інформацію на сайті відповідного суду Верховний Суд уважає безпідставним, оскільки саме сторона повинна належним чином виконати свої процесуальні обов`язки, зокрема, подавати відповідні докази на підтвердження обґрунтованості заяв, клопотань тощо.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Ураховуючи викладене та виходячи з приписів пункту 8 частини першої статті 240, частини першої статті 319 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про скасування рішення суду першої інстанції, прийняте по суті позовних вимог, та залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 260/1893/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк