Справа № 260/3778/20
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2021 рокум. Ужгород№ 260/3778/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.

при секретарі судових засідань - Гулай М.В.

та осіб, які беруть участь у справі:

позивач - не з`явився;

представник позивача - Мартинов Г.К.;

представник відповідача - Кравчук Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 , якою просить:

1. визнати протиправною бездіяльність Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 2014 року по день виключення зі списків загону в сумі 23089,44 грн.;

2. визнати протиправною бездіяльність Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

3. стягнути з Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 23089,44 грн.;

4. зобов`язати Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

5. стягнути з Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 15 листопада 2018 року по 15 листопада 2020 року включно в сумі 84000,00 грн.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 травня 2021 року закрито провадження в частині позовних вимог, а саме щодо: визнання протиправною бездіяльність Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 2014 року по день виключення зі списків загону в сумі 23089,44 грн. та стягнення з Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 23089,44 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 листопада 2018 року був виключений зі списків особового складу загону. Втім, на момент звільнення з військової служби та виключення з особового складу військової частини та усіх видів забезпечення, відповідачем не було проведено виплату індексації грошового забезпечення. Сума індексації грошового забезпечення складає 23089,44 грн., що підтверджується розрахунком індексації, наданим відповідачем. Разом з тим, зазначає, що йому не була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50 місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач вважає, що у зв`язку з непроведенням повного розрахунку при звільненні, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такої виплати, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого, як він вважає порушеного права.

Будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду даної справи, позивач у судове засідання не з`явився.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд позов задоволити, з мотивів наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, з мотивів наведених у письмовому відзиві. Заперечуючи проти позову вказав на те, що індексація грошового забезпечення позивачу була нарахована за період з 2014 року по день виключення зі списків та становить 23089,00 грн., разом з тим направлено потребу в отриманні коштів з метою виплати вказаної суми. Що стосується вимоги щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, то зазначає, що згідно витягу з наказу про звільнення у позивача на момент виключення зі списків загону календарна вислуга становить 8 років, а вищевказана грошова допомога виплачується за наявності 10 років і більше.

Заслухавши думку сторін, розглянувши подані сторонами документи, матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 15 листопада 2018 року наказом начальника Військової частини НОМЕР_1 був виключений зі списків особового складу загону.

У судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 2020 року відповідачем на картковий рахунок позивача перераховані кошти в сумі 23089,44 грн. - індексація грошового забезпечення. Даний факт сторонами не заперечується.

Що стосуються вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 15 листопада 2018 року по 15 листопада 2020 року в сумі 84000,00 грн, то суд вказує на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття "якість закону" таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року "Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року "Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65).

Разом з тим, як слідує із змісту рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Разом з тим статтею 116 та 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Правова позиція з вказаного питання висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 та №810/451/17 від 13.05.2020 року яка є обов`язковою для врахування судами інших інстанцій.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах зазначила, що "з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, про що відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц "для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя".

У судовому засіданні встановлено, що з 15 листопада 2018 року позивача звільнено з військової служби, а 18 грудня 2020 року виплачено індексацію грошового забезпечення, що не заперечується сторонами.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2018 року по 18 грудня 2020 року.

Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: "https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/" середньозважена облікова ставка за кредитами:

з 15 листопада 2018 року по 25 квітня 2019 року - 18%

з 26 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року - 17,5%

з 19 липня 2019 року по 05 вересня 2019 року - 17,0%

з 06 вересня 2019 року по 24 жовтня 2019 року - 16,5%

з 25 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року - 15,5%

з 13 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року - 13,5%

з 31 січня 2020 року по 12 березня 2020 року - 11,0%

з 13 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року - 10%

з 24 квітня 2020 року по 11 червня 2020 року - 8%

з 12 червня 2020 року по 18 грудня 2020 року - 6%.

Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (23089,44 грн.) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 6145,67 грн., тобто:

- 18,0% річних / 365 днів року = 0,049% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,049%) х 162 день = 1832,22 грн.;
- 17,5% річних / 365 днів року = 0,047% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,047%) х 84 днів = 911,40 грн.;
- 17,0% річних / 365 днів року = 0,046% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,046%) х 49 днів = 520,38 грн.;
- 16,5% річних / 365 днів року = 0,045% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,045%) х 49 днів = 509,11 грн.;
- 15,5% річних / 365 днів року = 0,042% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,042%) х 49 днів = 474,81 грн.;
- 13,5% річних / 365 днів року = 0,036% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,036%) х 49 днів = 407,19 грн.;
- 11,0% річних / 365 днів року = 0,030% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,030%) х 42 дні = 290,64 грн.;
- 10,0% річних / 365 днів року = 0,027% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,027%) х 42 дні = 261,66 грн.;
- 8,0% річних / 365 днів року = 0,021% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,021%) х 49 днів = 237,16 грн.;
- 6,0% річних / 365 днів року = 0,016% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 23089,44 грн. х 0,016%) х 190 днів = 701,10 грн.;
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 1832,22 грн.+911,40 грн.+520,38 грн.+509,11 грн.+474,81 грн.+407,19 грн.+290,64 грн.+261,66 грн.+237,16 грн.+701,10 грн. = 6145,67 грн.

Таким чином, враховуючи наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, що має юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 6145,67 грн.

Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту є саме стягнення на користь позивача середнього заробітку у сумі 6145,67 грн. за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15 листопада 2018 року по 18 грудня 2020 року.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та зобов`язання Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то суд виходить з наступного.

Як вбачається із витягу із наказу начальника 94 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України від 15 листопада 2018 року № 310-ОС, вислуга років ОСОБА_1 станом на 15 листопада 2018 (момент звільнення) становить: календарна - 08 років 00 місяців 00 днів; пільгова - 04 роки 00 місяців 00 днів; загальна 12 років 00 місяців 00 днів.

Проте, як зазначає позивач, при його звільненні, одноразова грошова допомога згідно ч.2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплачена не була.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" (далі - Постанова №393) установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту.

Згідно з п.п. "в" п.3 Постанови №393 до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах: один місяць служби за півтора місяця: на заставах, постах, у комендатурах, відділеннях КПП, маневрових групах зі змінними заставами, на кораблях і катерах, що несуть службу по охороні державного кордону України, інших підрозділах Державної прикордонної служби за Переліком, затверджуваним Адміністрацією Державної прикордонної служби України.

Відповідно до п.10 Постанови №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у справі в постанові від 11 квітня 2018 року у справі №806/2104/17 Верховний суд висловив наступний правовий висновок щодо застосування ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ:

"На підставі системного аналізу наведених правових норм, колегія судів дійшла до висновку, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби". При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є наявність "вислуги 10 років і більше".

Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги".

З урахуванням висновків Верховного суду наявність або відсутність права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги за ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначається, виходячи із загальної вислуги років військовослужбовця.

Так, станом на 15 листопада 2018 року вислуга років позивача у календарному обчисленні становила 08 років 00 місяців 00 днів, у пільговому 04 роки 00 місяців 00 днів, загальна 12 років 00 місяців 00 днів.

Таким чином, загальна вислуга років позивача на час його звільнення становила 12 років 00 місяців 00 днів, що є достатньою вислугою років передбаченою приписами ч. 2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, тому суд зазначає, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

Враховуючи вищевказані норми права, беручи до уваги, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом належними та допустимими доказами по справі правомірності допущення з його боку протиправної бездіяльності у відношенні позивача, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та зобов`язання Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та наявність підстав для їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, доступність, достовірність кожного доказу окремо, на достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупність, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенні, з вище визначених судом підстав.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 229, 242-246, 255 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної організації (установа, заклад) військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної організації (установи, закладу) військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

3. Зобов`язати Державну організацію (установи, закладу) військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

4. Стягнути з Державної організації (установи, закладу) військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 15 листопада 2018 року по 18 грудня 2020 року у розмірі 6145,67 (шість тисяч сто сорок п`ять гривень 67 коп.).

5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 травня 2021 року.

СуддяС.А. Гебеш