Справа № 420/7362/19
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7362/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Іщенко С.О.,

за участю:

представника позивача - Ковальчука О.М. (згідно ордеру),

розглядаючи за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дмитрівська сільська рада Болградського району Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 30.10.2019 року №15-6834/13-19-СГ, яким відмовлено у наданні земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га., з метою подальшої передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області;

2. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Одеській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області.

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у даній адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 23.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, яка має кадастровий номер: :01:003:0553, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області або мотивовані відмові в наданні вказаного дозволу. Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області було надано наказ від 30.10.2019 року №15-6834/13-19-СГ, яким відмовлено від надання такої земельної ділянки. В даному листі не містилося категоричної відмови від надання земельної ділянки, а лише роз`яснювальна інформація загального характеру не підтримана жодними нормами чинного законодавства України. У наказі було вказано, що бажана для відведення земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності та відсутні документи, що підтверджують повноваження представника. Вказує, що з відмовою відповідача погодитись не можна, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону. На законодавчому рівні закріплено підстави такої відмови, вони є вичерпними і додаткового тлумачення не потребують.

08 січня 2020 року до суду від відповідача за вх. №728/20 надійшов відзив на позов (а.с.73-75), в якому відповідачем зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказано, що з інформації Відділу у Болградському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області бажана земельна ділянка належить колективному сільськогосподарському підприємству «СВІТАНОК». В книзі записів державних актів на право колективної власності на землю наявна інформація про реєстрацію та видачу на підставі рішення сесії Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 26 червня 1995 року № 2-ХХІІ державного акту серії ОД 15.02.1996 КСП «СВІТАНОК». На підставі вищезазначеного державного акту Одеським науково - дослідним та проектним інститутом землеустрою розроблена схема поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) членам колишнього КСП. Зазначені земельні ділянки сформовано до 2004 року, кадастрові номери не присвоєно, заяв про державну реєстрацію даних земельних ділянок до державного кадастрового реєстратора не надходило. У зв`язку з чим відомості у Державному земельному кадастрі відсутні.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

До суду від представника позивача 09 січня 2020 року за вх. №ЕП/119/20 надійшла відповідь на відзив (а.с.86-89), в якій зазначено, що позивач повністю підтримує свої позовні вимоги та не погоджується з відзивом на позов. Посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві вказує, що оспорювана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вона не перебуває у комунальній власності громади, землі не розпайовувались, державний акт не оформлювався.

10 лютого 2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дмитрівську сільську раду Болградського району Одеської області та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

31 березня 2020 року ухвалою суду зупинено провадження по справі до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Усною ухвалою суду від 22 лютого 2021 року, внесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі.

22 лютого 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу №420/7362/19 до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17 березня 2021 року викликано у судове засідання в якості спеціалістів: посадову особу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, яка володіє спеціальними знаннями у сфері картографії та геодезії; землевпорядника Городненської сільської ради Болградського району Одеської області. Зобов`язано начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та голову Городненської сільської ради Болградського району Одеської області забезпечити явку у судове засідання спеціалістів.

12 квітня 2021 року ухвалою суду зупинено провадження по справі.

Усною ухвалою суду від 18 травня 2021 року, внесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі та відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

До Головного управління Держгеокадастру в Одеській області адвокатом Ковальчуком Олегом Миколайовичем було подано в інтересах ОСОБА_1 клопотання від 23.09.2019 року (вх. № Т-13810/0/5-19 від 24.10.2019 року), про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області або мотивованої відмови в наданні вказаного дозволу (а.с.13, 76).

До поданого клопотання було додано копії наступних документів: паспорт громадянина України; ідентифікаційний код; графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування (а.с.14); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер на представництво інтересів.

Наказом від 30.10.2019 року №15-683413-19-СГ Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області (за межами населених пунктів), орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: згідно із наявними у Головному управлінні Держгеокадастру в Одеській області матеріалами бажана до відведення земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, також, відсутні документи, що підтверджують повноваження представника (а.с.15).

Позивач вважаючи, що відповідачем йому протиправно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, звернувся до суду з даним позовом.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 2,3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно п. «б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 6, 7, 8 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №545/808/17, від 24.04.2018 року по справі №814/1961/17.

Суд зазначає, що представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність слугувало те, що за інформацією Відділу у Болградському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, бажана позивачем до відведення земельна ділянка відноситься до земель колективної власності КСП «СВІТАНОК». У Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю наявна інформація про реєстрацію та видачу на підставі рішення сесії Дмитрівської сільської ради народних депутатів №2-ХХІІ від 26.06.1995 року державного акту КСП «СВІТАНОК» серії ОД №10 від 15.02.1996 року (а.с.17-18, 79-82).

Крім того, Одеським науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою була розроблена схема поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Світанок», згідно якої надавались сертифікати на земельну частку (пай) членам і колишнього КСП.

Суд вважає вищевказані доводи відповідача необґрунтованими, оскільки ним до суду не надано доказів на підтвердження того, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність, розташована в межах земельного масиву, на який КСП «СВІТАНОК» видано державний акт серії ОД №10 від 15.02.1996 року.

Так, з наданої до суду копії схеми земельного масиву неможливо встановити його точне місцерозташування, зокрема на Публічній кадастровій карті України.

Допитаним у судовому засіданні спеціалістом із землеустрою та кадастру ОСОБА_2 , який працює в Головному управлінні Держгеокадастру в Одеській області, не надано консультації, яка дозволила б суду встановити точне місце розташування земельного масиву, зазначеного в державному акті КСП «СВІТАНОК» серії ОД №10 від 15.02.1996 року, та чи дійсно бажана позивачем земельна ділянка розташована на такому земельному масиві.

Окрім цього суд зазначає, що в оскаржуваному наказі міститься лише загальне посилання на те, що бажана до відведення земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності (на підтвердження чого належних та достатніх доказів до суду не надано), а посилань на те, що земельна ділянка відноситься до земель колективної власності КСП «СВІТАНОК» наказ не містить.

Також, суд критично ставиться до тверджень Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в оскаржуваному наказі про відсутність документів, що підтверджують повноваження представника позивача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, представником позивача під час звернення з клопотанням було надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2228 (а.с.78) та ордер серії ОД № 298419 від 23.09.2019 р. (а.с.78 зворот) на представництво інтересів ОСОБА_1 у тому числі у ГУ Держгеокадастру в Одеській області.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до п. 2 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 року № 41, ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України.

Щодо доводів відповідача, що бажана позивачем земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення суд зазначає, що представник позивача звертався до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із запитом, у відповідь на який надано лист «Про надання інформації» №ПІ-462/0-442/0/63-19 від 30.09.2019 року, в якому Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області зазначено, що земельні ділянки, розташовані поруч із, зокрема, земельною ділянкою :01:002:0599, площею 75,22 га. та поруч із земельною ділянкою :01:002:0554 (яка згідно Публічної кадастрової карти України також межує із земельною ділянкою :01:002:0553, на яку міститься вказівка у графічних матеріалах позивача), площею 43,11 відносяться до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 30.10.2019 року № 15-6834/13-19-СГ та про доцільність її задоволення.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

У рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області, а відтак позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає за доцільне позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.6).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Одеській області на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 768,40 грн.

Також, позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив просить суд про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру серії ОД №298419 від 23.09.2019 року (а.с.23), 09 серпня 2019 року адвокатом Ковальчуком Олегом Миколайовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №2/10 (а.с.120 зворот).

На підтвердження наявності витрат на правничу допомогу з боку позивача надано до суду:

- описи юридичних послуг від 10.08.2019 року (а.с.24), 31.01.2020 року (а.с.104), 16.03.2021 року (а.с.119);

- акти прийому-передачі юридичних послуг від 31.01.2020 року (а.с.105), від 16.03.2021 року (а.с.119) та від 26.03.2021 року;

- прибуткові касові ордери №2/10 на суму 8000,00 грн. від 31.01.2020 року (а.с.106), №2/10-2 на суму 2500,00 грн. від 16.03.2021 року (а.с.119 зворот) та №2/10-3 на суму 2500,00 грн. від 26.03.2021 року.

З опису юридичних послуг вбачається, що вартість одної години послуг адвоката при написанні позовної заяви та участі у судовому засіданні становить 1000 грн., а при наданні інших послуг (за 1 документ/ 1 годину) - 500 грн.

Дослідивши вищезазначені докази, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, сплачених позивачем адвокату Ковальчуку О.М.

Посилання у акті прийому-передачі юридичних послуг від 31.01.2020 року на те, що представником позивача було потрачено три години на складання одного клопотання та двох заяв до відповідача суд вважає необґрунтованим, оскільки позивачем було надано копію одного лише клопотання до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (а.с.13).

Суд також вважає необґрунтованим посилання в акті від 31.01.2020 року на написання адвокатом п`яти процесуальних документів до суду, оскільки до суду станом на момент його подання було подано одне клопотання написане від руки про відкладення розгляду справи (а.с.37), одне клопотання про розгляд справи без участі сторін (а.с.71) та одну заяву про розподіл судових витрат. При цьому такі види послуг як написання позовної заяви та відповіді обчислені окремо.

Суд вважає необґрунтованим такі види витрат на професійну правничу допомогу в акті від 16.03.2021 року та від 26.03.2021 року як написання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем вже подавалась 03.02.2020 року аналогічна заява, а КАС України не передбачено вимог при кожному судовому засіданні чи при подачі нових заяв під час розгляду справи звертатись до суду з окремими заявами/клопотаннями про розподіл судових витрат.

Також є необґрунтованим посилання:

- акті від 16.03.2021 року на участь адвоката у судовому засіданні 22.02.2021 року протягом однієї години, оскільки засідання в цей день тривало не більше ніж 50 хв.;

- в акті від 16.03.2021 року на участь адвоката у судовому засіданні 17.03.2021 року протягом однієї години, оскільки станом на момент складання такого акту та оплату згідно нього послуг (16.03.2021 року) таке засідання не проводилось, а в свою чергу в акті від 26.03.2021 року про участь адвоката у такому судовому засіданні не зазначалось;

- в акті від 26.03.2021 року на участь адвоката у судовому засіданні 22.03.2021 року протягом однієї години, оскільки засідання в цей день тривало не більше ніж 30 хв.;

- в акті від 26.03.2021 року на участь адвоката у судовому засіданні 12.04.2021 року протягом однієї години, оскільки станом на момент складання такого акту та оплату згідно нього послуг (26.03.2021 року) таке засідання не проводилось, та в свою чергу 12 квітня 2021 року судове засідання не відбулось.

26 березня 2020 року відповідачем до суду за вх. №13399/20 подано заперечення, в яких відповідач зазначає, що представником позивача не надано достатньо доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та вказано, що представник позивача не надав до суду договір про надання адвокатських послуг.

Вказані посилання відповідача суд вважає необґрунтованим, оскільки у наданій до суду копії договору №2/10 про надання правової допомоги від 09.08.2019 року (а.с.120 зворот) вбачається, що гонорарні відносини, компенсація витрат, пов`язаних з виконанням цієї угоди, та інші умови врегульовані додатковою угодою (п.3), якою, як вбачається з матеріалів справи, є акти прийому-передачі юридичних послуг.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Суд, враховуючи вищевикладене, предмет спору, який містить один епізод спірних правовідносин та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, справа не містить великої кількості доказів та значного обсягу складених процесуальних документів, приймаючи до уваги часткове задоволення позову, суд доходить висновку про обґрунтованість витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.

Керуючись ст.ст.7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 30.10.2019 року № 15-6834/13-19-СГ.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. та 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (вул.Канатна, 83, м.Одеса, 65107, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Дмитрівська сільська рада Болградського району Одеської області (вул.Марангоз Миколи, буд.135А, с.Дмитрівка, Болградський р-н., Одеська обл., 68710, ).

Повний текст рішення складено та підписано 25.05.2021 року.

Суддя О.А. Вовченко