Справа № 140/15643/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/15643/20 пров. № А/857/7001/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року, прийняте суддею Плахтій Н. Б., в м. Луцьк, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 140/15643/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, в якому просив:

- визнати протиправним рішення від 09.10.2020 року, яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с.Підгайці Луцького району Волинської області;

- зобов`язати повторно розглянути заяву позивача від 10.09.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с. Підгайці Луцького району Волинської області у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що маючи намір скористатися своїм правом, передбаченим ст.121 Земельного кодексу України, ОСОБА_1 10.09.2020 подав до сільської ради заяву (із всіма передбаченими законодавством додатками) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с. Підгайці Луцького району Волинської області. Проте, відповідач прийняв рішення № 19/6 від 09.10.2020 року, яким відмовив в наданні такого дозволу на тій підставі, що вказана позивачем земельна ділянка відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вважає дану відмову протиправною, оскільки, відповідно до п.3 ст.22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Позивач зазначає, що оскільки ділянка, на яку він претендує, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, то, відповідно, відмова сільської ради є такою, що суперечить законодавству.

Також позивач звертає увагу на те, що ділянка, на яку він претендує, не сформована, тобто відсутній кадастровий номер, її чіткі межі та цільове призначення.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив його право на отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Позиція відповідача зводиться до того, що земельна ділянка, яку бажає отримати у власність позивач належить до земель товарного сільськогосподарського виробництва, а тому не може бути передана для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, та задовольнити адміністративний позов.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що Земельним кодексом України передбачено, що для ведення особистого селянського господарства передаються землі сільськогосподарського призначення і не встановлено обмежень чи заборон, щодо розпорядження землями окремих категорій, зокрема, землями для ведення товарного виробництва.

Позивач наголошує на тому, що відповідно до ст. 33 та ст. 37-1 Земельного кодексу України, земельні ділянки сільськогосподарського призначення, призначені для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, можуть використовуватися землекористувачем також для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без зміни цільового призначення таких земельних ділянок. Тобто, Земельним кодексом України не заборонено, а навпаки, передбачено можливість ведення товарного виробництва на землях призначених для ведення особистого селянського господарства та фермерського господарства.

Також позивач звертає увагу на те, що земельна ділянка на яку він претендує, не сформована, тобто відсутній кадастровий номер, її чіткі межі та цільове призначення.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 10.09.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована в с.Підгайці Луцького району Волинської області.

09.10.2020 року Підгайцівська сільська рада Луцького району Волинської області прийняла рішення № 19/6 від 09.10.2020 року «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з відсутністю вільних земель. Ділянка вказана у графічному матеріалі відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки визначене позивачем бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам іншої містобудівної документації, в даному випадку Схемі планування частини Луцького району Волинської області в межах Підгайцівської сільської ради, тому відповідач правомірно прийняв рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Частинами першою-третьою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 та 7 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Аналіз зазначеного вказує на те, що Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, наведеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлені особи звертаються до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Поряд з цим слід вказати, що відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам, встановленим Земельними кодексом України, вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У оскарженому рішенні відповідач вказав, що земельна ділянка, яку бажає отримати у власність позивач для ведення особистого селянського господарства, відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 53 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів складаються на основі затверджених у встановленому законодавством порядку генеральних планів населених пунктів або можуть розроблятись окремою їх частиною.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів складаються з метою обґрунтування, розробки і подальшої реалізації необхідного обсягу організаційних та інженерно-технічних заходів з освоєння, поліпшення якості земель, їх раціонального використання та охорони, захисту від руйнівних процесів.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів розробляються на певний період та поетапно згідно з генеральними планами населених пунктів і визначають: а) цільове призначення земель; б) землі, що знаходяться у власності, користуванні, в тому числі орендовані; в) організаційні, правові, фінансові та інші заходи щодо вдосконалення структури територій, освоєння земель, поліпшення їх якості, рекультивації, консервації; г) необхідність і обсяги економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель; ґ) заходи для забезпечення режиму використання земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання, а також відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам внаслідок встановлення цих зон; д) напрями природоохоронної діяльності.

Проекти землеустрою можуть передбачати також формування земельних ділянок державної та комунальної власності за рахунок земель, не наданих у користування.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів розробляються на підставі рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів включають: а) завдання на складання проекту землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення відповідної сільської, селищної, міської ради про розроблення проекту землеустрою; г) викопіювання з містобудівної документації (за наявності); ґ) матеріали геодезичних та землевпорядних вишукувань; д) переліки земельних ділянок (земель), наданих у власність (користування) з кадастровими номерами, наданих у власність (користування) без кадастрових номерів, не наданих у власність чи користування у розрізі угідь, що використовуються без документів, які посвідчують право на них; е) переліки земельних ділянок, на які встановлено обмеження або обтяження; є) експлікацію земельних угідь за власниками та користувачами земельних ділянок; ж) відомості про обчислення площі земельних ділянок; з) план організації території населеного пункту; и) викопіювання із кадастрових карт (планів) з відображенням існуючих (за наявності) та проектних меж відповідного населеного пункту; і) збірний план земельних ділянок, наданих у власність чи користування, та земельних ділянок, не наданих у власність чи користування; ї) плани сучасного та перспективного використання земель у межах відповідного населеного пункту; й) план розподілу земель за категоріями, власниками і користувачами (форма власності, вид речового права), угіддями з відображенням наявних обмежень (обтяжень); к) матеріали погодження проекту землеустрою, встановлені статтею 186 Земельного кодексу України.

У разі формування земельної ділянки проект землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів також включає: а) відомості про обчислення площі земельної ділянки; б) кадастровий план земельної ділянки; в) матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість); г) перелік обмежень у використанні земельних ділянок; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання; д) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач на обґрунтування правовірності прийнятого рішення не надав проект землеустрою щодо впорядкування території населеного пункту, який би визначав, що ця земельна ділянка відноситься до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Посилання на відповідний проект землеустрою відсутнє і у рішенні Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області № 19/6 від 09.10.2020 року.

Водночас, апеляційний суд вважає, що відповідач не довів правомірності відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території с. Підгайці Луцького району Волинської області.

Тому, апеляційний суд вважає, що це рішення відповідача необхідно скасувати, як необґрунтоване.

Водночас, апеляційний суд вважає, що правильним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10.09.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с.Підгайці Луцького району Волинської області.

Враховуючи те, що відповідач діяв всупереч наведеним вище нормам Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій», апеляційний суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права та дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Що стосується розподілу судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Апеляційний суд встановив те, що ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 840, 80 грн, а за подання апеляційної скарги - 1261,20 грн.

Таким чином, на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області необхідного стягнути судовий збір в розмірі 2102 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі №140/15643/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Підгайцівської сільської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради № 19/6 від 09.10.2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с. Підгайці Луцького району Волинської області.

Зобов`язати Підгайцівську сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться на території с. Підгайці Луцького району Волинської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області на користь ОСОБА_1 2102 (дві тисячі сто дві) гривні судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повний текст постанови складений 27.05.2021 року