Справа № 460/1828/21
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
25 травня 2021 року м. Рівне №460/1828/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С. за участю секретаря судового засідання Михайленко О.С. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:
позивача: представник не прибув,
відповідача: представник не прибув,
треті особи: не прибули,
розглянувши у підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом
доМізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, треті особи, які не заявляються самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,
Ухвалою суду від 22.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 15.04.2021.
В підготовчому засіданні 15.04.2021 розгляд справи відкладено до 27.04.2021.
Ухвалою суду від 27.04.2021 до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку з чим підготовче засідання відкладено до 25.05.2021.
В підготовче засідання 25.05.2021 учасники справи не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. До початку розгляду справи від учасників справи надійшли клопотання про проведення підготовчого засідання без їх участі.
Зважаючи на положення ч.4 ст.229 КАС України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
За правилами ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу в даному підготовчому засіданні в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.
Розглянувши позовну заяву, відзив на неї, проаналізувавши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що вказаний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на таке.
В силу вимог ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, сама по собі участь суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах не дає підстав для віднесення такого спору до категорії публічно-правових, оскільки визначальною ознакою для встановлення юрисдикції, до якої має бути віднесено спір, є суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Якщо порушення своїх прав позивач убачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішенням органу місцевого самоврядування, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення його цивільних прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав має відбуватись за правилами цивільного судочинства.
Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Так, відповідно до частин 2, 3 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною 7 ст.118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 статті 118 Земельного кодексу України).
Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Частиною 8 ст.118 ЗК України встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Таким чином, наслідком затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вибуття відповідної земельної ділянки з державної чи комунальної власності та набуття фізичною особою права приватної власності на таку земельну ділянку.
Поряд з цим, судом встановлено, що рішенням Спасівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №710 від 01.03.2019 ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а саме 0,60 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, які передано у приватну власність спадкодавцю ОСОБА_4 згідно з рішенням Спасівської сільської ради №4 від 12.02.1997 в межах с.Стеблівка на території Спасівської сільської ради. Аналогічно рішенням Спасівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області №1105 від 10.09.2020 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а саме: 0,35 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, які передано у приватну власність спадкодавцю ОСОБА_5 згідно з рішенням Спасівської сільської ради №29 від 23.12.1997 в межах с.Стеблівка на території Спасівської сільської ради (а.с.34-54).
Тобто, частина земельної ділянки, щодо якої позивач звернувся до Мізоцької селещної ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, перебуває у користуванні третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спадкодавцям яких ( ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ) надано спірні земельні ділянки у приватну власність.
При цьому, як свідчать матеріали справи треті особи також вчиняють дії щодо оформлення права власності на вказані земельні ділянки, які відповідним рішенням Спасівської сільської ради було передано у приватну власність їхнім спадкодавцям ще у 1997 році.
Таким чином, спірні правовідносини стосуються права власності третіх осіб на земельні ділянки. Скасування у разі задоволення позову оскаржуваного рішення та зобов`язання затвердити проект землеустрою, безумовно потягне позбавлення таких осіб прав власності на спадкове майно (земельні ділянки).
Отже, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею чи вирішення інших питань щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС України.
Розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Висновки аналогічного змісту викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №706/563/15-а, від 20.03.2019 у справі № 460/2851/15-а.
Враховуючи, що такий спір обумовлений порушенням або загрозою порушенням приватного права та інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, незважаючи що до їх порушень, можливо, призвели певні управлінські дії суб`єктів владних повноважень, то такий спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, оскільки порушення прав вбачається у наслідках, які спричинені діями, рішеннями суб`єкта владних повноважень, які позивач вважає протиправними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень (дій) є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Те, що суб`єкт владних повноважень брав участь у спірних правовідносинах шляхом прийняття рішень, вчинення дій, а також те, що вказаний орган є стороною у справі - автоматично не означає, що спір є публічно-правовим і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Визначальним є той фактор, яким саме чином впливає на права, свободи та інтереси (якими є наслідки) протиправної поведінки, прийнятих рішень для учасників спору.
А відтак, правовідносини у даній справі не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки існує спір про право третіх осіб, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
Суд враховує, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Встановлені в ході розгляду справи обставини в їх сукупності свідчать, що даний спір за своїм характером і змістом стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За приписами п.2 ч.2 ст. 183 КАС України, серед іншого, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження.
З огляду на викладене, провадження у даній справі слід закрити.
Додатково суд роз`яснює, що в силу вимог ч.2 ст.239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Керуючись статтями 238, 239, 241, 256, 295 КАС України, суд
У Х В А Л И В :
Провадження у справі №460/1828/21 за позовом ОСОБА_1 до Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області, треті особи, які не заявляються самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій - закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд вказаної справи віднесений до суду цивільної юрисдикції в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.
Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Суддя Н.С. Гудима