Справа № 473/1545/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 473/1545/21
Головуючий в 1 інстанції: Вуїв О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ВЧ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволені позову.

З огляду на неприбуття сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання 26 травня 2021 року, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 27 травня 2021 року було складено повне судове рішення.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2020 року о 15 год. 50 хв. в порядку Угоди між Україною та Європейським Союзом про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на прикордонному пункті пропуску «Ужгород», був прийнятий на територію України зі Словацької Республіки Ділу Міа, який незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктами пропуску в напрямку 7 прикордонного знаку та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача, який ідентифікував себе, як громадянин Союзу Республіки М`янма, відсутні.

08 травня 2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України на строк, достатній для ідентифікації та забезпечення примусового видворення, але не більше шести місяців з часу фактичного затримання.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року продовжено строк затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення на шість місяців, а саме до 07 травня 2021 року.

Оскільки строк затримання відповідача спливає 07 травня 2021 року, Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась з даним позовом.

Задовольняючи позов та приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем дотримано процедуру, за якою може бути обмежене право на свободу та особисту недоторканність іноземця, який, як встановлено, нелегально перебуває на території України, вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань та не має документа, що дає право на виїзд з України, шляхом затримання (згідно судового рішення) з метою його ідентифікації та забезпечення видворення. Також в судовому засіданні підтвердився факт відсутності з боку відповідача необхідної співпраці під час процедури його ідентифікації, оскільки ОСОБА_1 не надав усю необхідну інформацію про себе та документально (або іншим чином) її не підтвердив. Крім цього, про відсутність такої співпраці додатково свідчили ті обставини, що відповідач під час судового розгляду не бажав надавати необхідну суду інформацію про свою особу та надавати пояснення.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон).

Згідно положень ч.1 ст.30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Статтею 289 КАС України передбачено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Положеннями вказаної статті передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Так, звертаючись з даним позовом про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення ВЧ зазначалось, що на час подачі даного позову особу відповідача не встановлено, при цьому ВЧ на свої численні звернення до Департаменту консульської служби МЗС України не отримала документів, необхідних для ідентифікації та здійснення процедури примусового видворення іноземця, що ускладнюється відсутністю на території України представництва Республіки Союзу М`янма.

З матеріалів справи, зокрема, відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що відповідача за порушення законодавства з прикордонних питань та правовий статус іноземців та осіб без громадянства було затримано 25.04.2019 року на ділянці відповідальності ВПС «Великий Березний» та за рішенням Ужгородського міськрайонного суду області від 03.05.2019 року він був затриманий з метою ідентифікації забезпечення видворення за межі території України (справа № 308/4860/19), після чого був поміщений до Волинського ПТПІ ДМС України.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.10.2019 року позовну заяву ВЧ до Ділу Міа про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примус видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України, було залишено без розгляду в зв`язку з тим, що представник позивача в судове засідання не з`явився, після чого відповідач був звільнений з ПТПІ.

Пізніше, 25.04.2020 року відповідач знову був затриманий після здійснення процедури реадмісії зі Словаччини в Україну.

08 травня 2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України на строк, достатній для ідентифікації та забезпечення примусового видворення, але не більше шести місяців з часу фактичного затримання.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України», де перебуває по даний час, оскільки постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року йому продовжено строк затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення на шість місяців, а саме до 07 травня 2021 року.

Як було зазначено, ч.12 ст.289 КАС України передбачено, що у позові про продовження строку затримання зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

ВЧ під час звернення з позовом було наголошено, що Чопський прикордонний загін неодноразово звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з метою сприяння в ідентифікації та документуванні відповідача (звернення від 02 листопада 2020 року за вих.№21/1272/1 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Республіки Союзу М`янма), звернення від 14 грудня 2020 року за вих.№21/1433/1 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Республіки Союзу М`янма), звернення від 27 січня 2021 року за вих.№21/71/1 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Республіки Союзу М`янма), звернення від 25 лютого 2021 року за вих.№21/201/1 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Республіки Союзу М`янма), звернення від 17 квітня 2021 року за вих.№21/313/1 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Республіки Союзу М`янма), проте не отримав відповіді на свої звернення.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з урахуванням факту позбавленні відповідача волі (а перебування відповідача в пункті тимчасового перебування і є таким позбавленням) на території України на загальний строк більше ніж 18 місяців (з урахуванням затримання в 2019 році), вчинення дій лише щодо направлення відповідних звернень до Посольства Республіки Союзу М`янма не може вважатись достатніми та повними діями для ідентифікації відповідача та як наслідок для продовження строку його затримання.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність відповіді на вказані запити з боку Посольства Республіки Союзу М`янма, оскільки така обставина не залежить від дій/бездіяльності відповідача, водночас її (відсутність відповіді) наслідки прямим чином впливають на правовий та фактичний стан відповідача та по суті є підґрунтям для позбавлення його волі.

Окремо колегія суддів враховує, що вперше (в 2020 році) з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення відповідач був затриманий Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 08 травня 2020 року, водночас, перший запит до Департаменту консульської служби МЗС України з метою сприяння в ідентифікації та документуванні відповідача було здійснено лише 02 листопада 2020 року (вих.№21/1272/1 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою)) до Посольства Республіки Союзу М`янма), тобто майже через 6 місяців після затримання.

Більш того, як вбачається з пояснень позивача, у 2019 році відповідач також затримувався рішенням суду з метою ідентифікації на 6 місяців і також за позовом Військової частини НОМЕР_1 , та був звільнений з ПТПІ по закінченню вказаного строку у зв`язку з залишенням позову щодо продовження строку без розгляду внаслідок неявки у судове засідання представника позивача.

На думку колегії суддів, зазначене також підтверджує недостатність дій, вчинених позивачем для ідентифікації відповідача та свідчить про відсутність підстав для продовження строку його затримання.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до п.30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п.103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Наведені обставини у сукупності свідчать про відсутність належних підстав для продовження строку затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення, що також свідчить про необхідність відмови у задоволенні таких позовних вимог.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ділу Міа - задовольнити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.