Справа № 420/5389/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5389/20
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кравець О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді Коваля М.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року по справі №420/5389/20, прийнятого суддею Свиди Л.І., по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

23.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , та після уточнення позовних вимог просив суд визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо неповернення позивачу 34597,54 грн., стягнутих з грошового забезпечення, як суми завданої шкоди, зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошові кошти у розмірі 34597,54 грн., які були відраховані з грошового забезпечення у період з 01.06.2018 року по 28.02.2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року позов був задоволений .

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій вважає вказане рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його змінити.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що пункти дій військової частини НОМЕР_1 , зокрема заслуговує на увагу п.З та п.5, а саме:

у п.З щодо задоволення вимог вказаних у рапорті ОСОБА_1 ,, командир частини діє на підставі ч.2 ст. 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», яка надає можливість командиру на власний розсуд прийняти рішення - приймати чи не приймати відшкодування у вигляді рівноцінного майна;

у п.5 командир частини відмовляє у задоволенні вимог вказаних у рапорті ОСОБА_1 , так як у цьому випадку командир позбавлений можливості діяти на власний розсуд та взагалі жодна норма закону не дозволяє в даній ситуації командиру частини прийняти рішення щодо відшкодування раніше стягнутих коштів із грошового забезпечення за завдані збитки у разі відшкодування раніше завданої шкоди.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у справі №320/5970/17 наголосив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце в тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

Як вбачається зі змісту даної апеляційної скарги у військової частини НОМЕР_2 (в особі командира частини) обов`язок вчинити дії щодо повернення ОСОБА_1 34597,54 гри. стягнутих з грошового забезпечення, як суми завданої шкоди був відсутній.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та під час проходження військової служби ним було втрачено військове майно.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2018 року №111 «Про підсумки службового розслідування за фактом втрати майна в реактивній артилерійській батареї» старшому лейтенанту ОСОБА_1 за порушення ст. 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абз. 9, 20, 23, 27 ст. 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що спричинило втрату майна батареї оголошено «Сувору догану» та притягнуто до повної та підвищеної матеріальної відповідальності у відповідності до постанови Верховної Ради України «Про затвердження положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 11 лютого 2001 року (аркуші справи 39-42).

Згідно довідки-розрахунку грошових коштів, які були стягнуті з грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з червня 2018 року по лютий 2020 року, сума такого стягнення складає 34597,54 грн. (аркуш справи 43).

Позивач 11 січня 2020 року звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив надати дозвіл на відшкодування втраченого майна згідно наказу №111 від 31.05.2018 року в натуральній формі та передати майно на склад частини.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №71 від 26.02.2020 року «Про організацію відшкодування втраченого майна капітаном ОСОБА_1 », зокрема, наказано: начальникам речової та продовольчої служб дозволити повернення втраченого майна та здійснити контроль за майном, яке буде передаватися на склади. Після його отримання внести зміни в документи обліку військового майна за відповідною службою. Начальнику фінансово-економічної служби внести зміни до книги обліку втрат та нестач військової частини шляхом списання заборгованості в сумі 802312,20 грн. та організувати припинення відрахування з капітана ОСОБА_1 за втрачене майно по продовольчій та речовій службах, яке було відновлено на підставі актів внутрішньоперевірочних комісій.

Командиром Військової частини НОМЕР_1 затверджений акт приймання №1 від 27.02.2020 року, яким прийнято втрачене позивачем майно на склад частини (аркуш справи 11-12).

Позивач 28 лютого 2020 року звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо відшкодування раніше стягнутих коштів із його грошового забезпечення за завдані збитки у зв`язку з поверненням на склади речової та продовольчої служб раніше втраченого майна.

Проте, позивачу повідомлено, що повернення раніше утриманих коштів із грошового забезпечення за минулі періоди є не можливим, оскільки ці кошти зараховані до Державного бюджету України.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2020 року №46 позивача звільнено з посади командира І реактивної артилерійської батареї І реактивного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 в запас відповідно до п. п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)ТА ВИСНОВКИ СУДУ:

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч.2 статті 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Відповідно до ч.2 ст. 3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-ХІV (далі - Статут), порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 9 Статуту визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» № 160-IX від 03.10.2019 (далі Закон №160-IX).

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи.

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 13 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення.

Суми, стягнені відповідно до цього Закону з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України на відповідний рік, спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої військовій частині, установі, організації, закладу, з урахуванням фактичних витрат на відновлення або придбання військового та іншого майна, а суми, що залишилися після здійснення такого відшкодування, перераховуються до Державного бюджету України.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ, у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України , в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» № 160-IX від 03.10.2019 (далі Закон №160-IX).

Стягнення сум завданої шкоди в разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності здійснюється щомісяця із грошового забезпечення особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення (ч.1 ст.13 Закону № 160-IX).

Положення ст.14 Закону № 160-IX передбачають оскарження рішення про притягнення до матеріальної відповідальності.

Зокрема, наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством. Старший за службовим становищем командир (начальник) не рідше одного разу на квартал перевіряє законність і обґрунтованість притягнення осіб до матеріальної відповідальності та розмір сум, які підлягають стягненню.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Як встановлено судом перщої та апеляційної інстанції , що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2018 року №111 «Про підсумки службового розслідування за фактом втрати майна в реактивній артилерійській батареї» старшому лейтенанту ОСОБА_1 за порушення ст. 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абз. 9, 20, 23, 27 ст. 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що спричинило втрату майна батареї оголошено «Сувору догану» та притягнуто до повної та підвищеної матеріальної відповідальності у відповідності до постанови Верховної Ради України «Про затвердження положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 11 лютого 2001 року (аркуші справи 39-42).

Однак даний наказ скасований не був, а тому і стягнення сум завданої шкоди не підлягає відшкодуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 08.02.2021 року у справі 240/6199/20.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із доводами апелента та доходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, у зв`язку із його передчасністю до скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2018 року №111 «Про підсумки службового розслідування за фактом втрати майна в реактивній артилерійській батареї», яким позивача притягнуто до повної та підвищеної матеріальної відповідальності у відповідності.

(2) Висновки апеляційного суду:

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що неправильне застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до неправильного вирішення позову, та про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду 1-ої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.6 та ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308,310,315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року скасувати .

Ухвалити у справі нове судове рішення :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає оскарженню у касаційному порядку, крім випадків зазначених у п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складене та підписане 26.05.2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.