Справа № 460/1919/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1919/20 пров. № А/857/7078/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 23 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

13 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ) про визнання протиправною відмови та зобов`язання відповідача здійснити йому перерахунок та виплату державної пенсії в належному розмірі і додаткової пенсії відповідно до статтей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) з часу призначення пенсії, а саме з 29 березня 2010 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 460/1919/20 вказаний позов задоволено частково. Визнати протиправними дії ГУ ПФУ, щодо відмови у проведенні нарахування і виплати ОСОБА_1 за період з 29 березня 2010 року по 22 липня 2011 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року пенсії по інвалідності, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54 Закону №796-ХІІ. Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу за період з 29 березня 2010 року по 22 липня 2011 року та з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року державної пенсії по третій групі інвалідності згідно із частиною 4 статті 54 Закону № 796-ХІІ у розмірі шести мінімальних пенсій за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно з частиною 1 статті 50 Закону№ 796-ХІІ у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ПФУ щодо відмови у проведенні нарахування і виплати ОСОБА_1 з 03 серпня 2014 року без обмеження кінцевим строком пенсії по інвалідності, як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 з 03 серпня 2014 року без обмеження кінцевим строком, з урахуванням раніше виплачених сум, державну пенсію по третій групі інвалідності згідно із частиною 4 статті 54 Закону № 796-ХІІ у розмірі шести мінімальних пенсій за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно з частиною 1 статті 50 Закону № 796-ХІІ у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-VІІ, який набрав чинності з 01 січня 2014 року, не встановлював будь-яких обмежень з приводу застосування статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ. Обмеження дії норм статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ у 2014 році відбулося після прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року № 1622-VII (далі - Закон № 1622-VII), який набрав чинності 03 серпня 2014 року.

Відтак, судом першої інстанції встановлено вчинення відповідачем протиправних дій, які виразилися у виплаті позивачу основної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у менших розмірах, ніж було передбачено чинним законодавством та зобов`язав відповідача нарахувати та виплати позивачу такі пенсії в належних розмірах.

У апеляційному порядку таке рішення оскаржено ГУ ПФУ, яке просило таке скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволення позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано всіх обставини справи. При цьому зазначає, що позивачем пропущений шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки пенсія є щомісячним платежем та про порушення своїх прав позивач мав дізнатися у наступному місяці після отримання пенсії в неналежному розмірі. Окрім того зазначає, що всі дії відповідача були вчинені в межах діючих нормативно-правових актів.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, позивач є особою, яка постраждала унаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), має третю групу інвалідності по захворюванню, яке пов`язане з Чорнобильською катастрофою та з 29 березня 2010 року перебуває на обліку у відповідача.

У відповідь на письмову заяву позивача відповідач повідомив, що нарахування та виплату йому додаткової та державної пенсій, передбачених відповідно статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ, з 29 березня 2010 року здійснювалися в розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України. Позивач отримував основну державну пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірах, визначених постановами Кабінету Міністрів України № 745 від 06 липня 2011 року та № 1210 від 23 листопада 2011 року, а також вказав про відсутність підстав для проведення виплат у розмірах, які передбачалися статтями 50, 54 Закону № 796-XII у редакції, яка діяла на момент виникнення права на отримання пенсії, з огляду на втрату нею чинності.

Не погоджуючись із відмовою ГУ ПФУ перерахувати його пенсію, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

15 листопада 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив провести перерахування та виплату, зокрема, додаткової та державної пенсій в розмірах, передбачених статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ з дати призначення пенсії.

Листом № К-4195/07.1-59, К-4565/07.1-59 від 17 грудня 2019 року відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для перерахунку вказаних вище пенсійних виплат, оскільки їх обчислення та виплата здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Судом встановлено, що звертаючись до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, позивач вже знав, що розмір його пенсії обчислювався та виплачувався відповідачем відповідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210.

З адміністративним позовом про здійснення перерахунку та виплати пенсії за вказаний період ОСОБА_1 звернувся лише у березні 2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому апеляційний суд вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 17 грудня 2019 року у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

У контексті встановлених обставин слід зазначити, що відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини 3 якої суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, на думку апеляційного суду, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Також суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що метою встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами є дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може обмежувати строк звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушення її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, які виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

У контексті наведеного, апеляційний суд наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Окрім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи не встановлено, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України та залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду.

Застосування до спірних правовідносин положень статей 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а та Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року по справі №240/12017/19.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України є підставними та обґрунтованими.

Відповідно до приписів частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Керуючись статтями 240, 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 460/1919/20 та залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 27 травня 2021 року.