Справа № 520/17140/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 р.Справа № 520/17140/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бідонько А.В.) від 26.01.2021 року (повний текст рішення складено 01.02.21 року) по справі № 520/17140/2020

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, в якому просив:

- визнати дії Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради щодо припинення з 13 грудня 2018 року виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 протиправними та незаконними;

- визнати дії Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради щодо припинення з 13 грудня 2018 року виплати допомоги при народженні моєї дитини ОСОБА_2 такими, що становлять дискримінацію;

- скасувати рішення (офіційний лист від 28.05.2020 N° 1-32-20/03-20) Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради щодо припинення з 13 грудня 2018 року виплати допомоги при народженні моєї дитини ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради продовжити з 13 грудня 2018 року виплату допомоги при народженні моєї дитини

ОСОБА_2 В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач не провів у повному обсязі виплату допомоги при народженні дитини та припинив її виплачувати з 13.12.2018 року. Вважає такі дії відповідача протиправними, незаконними та такими, що становлять дискримінацію за ознаками релігійних переконань, етнічного походження, сімейного стану, місця проживання, мовною та іншими ознаками.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано дії Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради щодо припинення з 13 грудня 2018 року виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 протиправними.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради продовжити з 13 грудня 2018 року виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про протиправність дій відповідача. Зазначив, що допомогу було призначено на період з 01.10.2017 року по 12.12.2018 року - час дії посвідки на тимчасове проживання позивача на території України, оскільки однією із умов призначення допомоги при народженні дитини є постійність проживання на території України особи, яка звернулась за призначенням допомоги. В зв`язку з чим, відсутні правові підстави для прийняття відповідачем рішення про продовження виплати допомоги з 13.12.2018 року.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_2 , який є громадянином України, що підтверджується наданими копіями свідоцтвом про народження та паспорту (а.с. 6-7) та не оскаржується відповідачем.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини та рішенням від 06.06.2018 року допомогу призначено.

Розпорядженням відповідача від 19.06.2018 року вищевказане рішення було скасоване через те, що позивачу було надано тимчасовий дозвіл на проживання на території України.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 01.02.2019 року за роз`ясненням підстав скасування рішення від 06.06.2018 року на яке отримав лист від 12.02.2019 року, який за змістом дублює зміст розпорядження від 19.06.2018 року.

Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2019 року по справі №520/7943/19, залишеного без змін постановою Другого апеляційного окружного адміністративного суду від 19.11.2019 року, адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано розпорядження Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради від 19.06.2018 року про скасування рішення від 06.06.2018 року про призначення ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради виконати рішення Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради від 06.06.2018 року про призначення ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

27.03.2020 року Управлінням прийнято рішення про поновлення рішення про призначення допомоги позивачу від 06.06.2018 року. Кошти призначеної допомоги за період з 01.10.2017 по 12.12.2018 роки у сумі 21 832,50 грн. були перераховані у квітні 2020 року на особовий рахунок позивача.

Як вказував у відзиві на позовну заяву відповідач, 14.04.2020 року до відділу соціальних допомог Управління надійшла заява позивача у довільній формі з проханням продовжити виплату допомоги при народженні дитини з 13.12.2018 року. До заяви було додано копії довідки про реєстрацією місця проживання та посвідки на постійне проживання (виданої 21.06.2019 року, дата закінчення дії якої - 20.06.2029).

Листом від 28.05.2020 року № І-32-20/03-20 відповідач повідомив про відсутність підстав для прийняття Управлінням рішення щодо подовження виплати допомоги при народженні дитини.

Не погоджуючись із вказаними діями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час розгляду справи не було вказано конкретну підставу припинення виплати позивачу допомоги при народженні дитини, передбачену частиною 5 статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та підпунктом 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751, перелік яких є вичерпним. А тому, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка є громадянином України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення з 13.12.2018 року виплати допомоги при народженні дитини та продовжити її виплату.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

З урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки не оскаржується жодною із сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлений Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми".

Згідно ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Закону, громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Покриття витрат на виплату державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми").

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно статті 12 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та положень Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751, допомога при народженні першої дитини та кожної наступної дитини призначається у розмірі 41 280,00 грн. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами.

Тобто, допомога при народженні дитини призначається одноразово, а виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою N 31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам II проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання допомоги передбачені чинними нормами законодавства, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим "існуючого майна".

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 за заявою N 38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39).

Крім того, у Рішенні від 09.07.2007 N 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Колегія суддів зазначає, що частиною 5 статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", визначений перелік підстав, у разі виникнення яких виплата допомоги при народженні дитини припиняється, а саме: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

У підпункті 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751 визначено, що виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Перелік підстав визначених частиною 5 статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та підпунктом 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751 є вичерпним.

Натомість, відповідачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не було зазначено жодної із вищевказаних підстав.

При цьому, згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 р.), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Колегія суддів зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14.02.2018 по справі №591/610/16-а (К/9901/12622/18), від 12.03.2019 по справі № 760/183158/16-а та 16.07.2020 року по № 265/4175/16-а.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дитина позивача є громадянами України, тобто має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист.

Тобто, у спірних правовідносинах відповідачем не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для дитини позивача.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання заявника апеляційної скарги, як підставу для відмови у продовженні виплати допомоги при народженні дитини, на те, що однією із умов призначення допомоги при народженні дитини є постійність проживання на території України особи, яка звернулась за призначенням допомоги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивачу надано посвідку на постійне проживання в України терміном дії до 20.06.2029 року (а.с. 61). При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач також підтвердив, що копія вказаної посвідки також надавалась позивачем під час звернення із заявою від 14.04.2020 року.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради щодо припинення з 13.12.2018 року виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 є протиправними.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача продовжити з 13 грудня 2018 року виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

При цьому, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено, а апеляційна скарга відповідача відповідних доводів в цій частині не містить.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року по справі №520/17140/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 27.05.2021 року