Справа № 260/1907/20
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/1907/20 пров. № А/857/1397/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року (суддя Гаврилко С.Є., ухвалене в м. Ужгороді о 16:12, повний текст складено 17.12.2020) у справі № 260/1907/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

27.05.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ужгородської міської ради, та просив визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міської ради XLII сесії VII скликання (2-е пленарне засідання) від 24 грудня 2019 року «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині відмови йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (підпункт 5.10 пункту 5 рішення) та зобов`язати Ужгородську міську раду повторно розглянути його клопотання від 03.09.2019 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні по даній справ.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погодившись з даним рішенням суду, Ужгородська міська рада подала апеляційну скаргу, та з наведених у ній підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не надав документів щодо обліку земельної ділянки, в зв`язку з чим і отримав правомірну відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Сторони будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились та явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Протокольною ухвалою суду продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 03 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міського голови з заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с. 10).

До зазначеної заяви позивачем були додані: копія паспорта заявника; графічний матеріал, з визначенням місця розташування земельної ділянки; графічний матеріал, де визначена загальна площа вільної земельної ділянки на які претендує заявник у межах безоплатної приватизації (а.с. 11-13).

Згідно талонів про реєстрацію адміністративної послуги, вказані клопотання позивача зареєстровано Ужгородською міською радою 19 грудня 2019 року за номерами № 708865 та № 708868. Згідно інформації зазначеної на вказаних талонах термін виконання: 18 січня 2020 року (а.с. 21).

Згідно із пунктом 5 підпунктом 5.10 рішення Ужгородської міської ради XLII сесії VII скликання (2-е пленарне засідання) від 24 грудня 2019 року за № 1849 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» Ужгородська міська рада вирішила відмовити у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , оскільки відсутні документи щодо обліку земельної ділянки (а.с. 7).

Не погоджуючись із таким рішення суб`єкта владних повноважень та вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зробив висновок, що відповідачем не доведено правомірності відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 26 частини 1 пункту 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Вимогами частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, у тому числі перелік повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин врегульовано Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі Земельний кодекс України, ЗК України).

Частиною 1 статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Вимогами ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено у статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Таким чином, вірним є висновок суду про те, що для отримання у власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства позивач звернувся у законодавчо встановленому порядку до уповноваженого на те органу.

Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також, дана норма кореспондується зі змістом абзацу 1 частини 3 статті 123 Земельного кодексу України, якою визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач повинен був прийняти одне з таких рішень: про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням причин відмови.

Підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Зазначений перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є вичерпним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17 та від 24 квітня 2018 року № 814/1961/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 803/1244/16.

Разом з цим, згідно пункту 5 підпункту 5.10 рішення Ужгородської міської ради XLII сесії VII скликання (2-е пленарне засідання) від 24 грудня 2019 року за № 1849 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю документів щодо обліку земельної ділянки (а.с. 7).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстав відмови, які передбачені статтею 118 частиною 7 ЗК України, відповідачем в оскаржуваному рішення не наведено.

Отже, відповідач безпідставно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відтак, рішення Ужгородської міської ради XLII сесії VII скликання (2-е пленарне засідання) від 24 грудня 2019 року за № 1849 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 є протиправним та підставно скасовано судом першої інстанції.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, що вірним є висновок суду про те, що посилання відповідача на рішення Ужгородської міської ради 23 грудня 2015 року № 71 «Про тимчасову заборону (мораторій) на передачу у власність та користування вільних від забудови земельних ділянок в м. Ужгороді» є неправомірним, оскільки вказане рішення не було підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою встановлена статтею 118 частиною 7 ЗК України. Земельний кодекс України має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому при прийнятті рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу слід керуватися положеннями Земельного кодексу.

За наведених обставин у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання Ужгородської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 вересня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1709 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та прийняти відповідне рішення з питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують і не містять вагомих та обґрунтованих аргументів, які б давали підстави стверджувати про інше.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 260/1907/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 27.05.2021