Справа № 120/3822/20-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3822/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Л.О.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

25 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Сторчака В. Ю. ,

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: Формуги Іванни Юріївни

відповідача: Захаренкова Артура Валентиновича

представника відповідача: Коваля Тараса Івановича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом Головноо управління ДПС у Вінницькій області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст.300,304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували стосовно задоволення апеляційної скарги просили суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ФОП ОСОБА_1 з 26.11.1992 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, є платником податків і зборів, передбачених Податковим кодексом України, та взятий на облік як платник податків 30.11.1992 року ( а.с. 11 - 12 ).

Згідно відомостей облікової картки платника податків, за відповідачем рахується податковий борг щодо сплати орендної плати з фізичних осіб у загальній сумі 24458,43 грн., у тому числі 19286,93 грн. - основний платіж, 5171,50 грн. - пеня.

Як вказує позивач у позові, заборгованість у відповідача виникла 30.03.2017 року на підставі податкової декларації з плати за землю від 05.02.2020 року, від 19.02.2019 року, від 30.01.2018 року, від 31.01.2017 року, а також податкового повідомлення - рішення від 28.05.2019 року та від 21.06.2017 року.

ГУ ДПС у Вінницькій області виставлено ОСОБА_1 податкову вимогу №1324 -23 від 04.09.2015 року на суму боргу 11187,40 грн. ( основний платіж ) ( а.с. 13 ).

Оскільки відповідач не сплачує в добровільному порядку узгоджену суму податкового зобов`язання щодо сплати орендної плати з фізичних осіб у загальній сумі 24458,43 грн., у тому числі 19286,93 грн. - основний платіж, 5171,50 грн. - пеня, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом.

Грошове зобов`язання платника податків відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Податкове зобов`язання згідно з п.п.14.1.156 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (п.п. 14.1.175 ст. 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності дій позивача, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем подано до контролюючого органу податкові декларації з плати за землю від від 31.01.2017 року, від 30.01.2018 року, від 19.02.2019 року, від 05.02.2020 року, в яких самостійно визначено суму грошового зобов`язання з плати за землю ( орендна плата ) ( а.с. 15 - 17, 22 - 24, 30 - 32, 43 - 45 ).

Відповідно до п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що всі визначені у вище вказаних податкових деклараціях грошові зобов`язання відповідачем було сплачено самостійно, на підтвердження чого суду надано відповідні докази ( а.с. 129 - 174 ).

Згідно з п.54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, у випадках передбачених п.п. 54.3.1 - 54.3.6.

Відповідно до п.п 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове повідомлення-рішення - це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно з п. 54.5. ст. 54 Податкового кодексу України, якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Колегія судів зазначає, що апелянт як на правомірність своїх дій вказує, що податковий борг у відповідача виник також у зв`язку з несплатою відповідачем донарахованих йому податковим органом зобов`язань згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 28.05.2019 року на суму 8,61 грн за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2019 рік ( а.с. 21 ) та від 21.06.2017 року на суму 258,41 грн. за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2017 рік ( а.с. 42).

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що вказані податкові повідомлення рішення відповідачем не оскаржувались.

Разом з тим, відповідач наголосив, що грошові зобов`язання згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 28.05.2019 року на суму 8,61 грн та від 21.06.2017 року на суму 258,41 грн. ним самостійно сплачено, як узгоджені, на підтвердження чого надано платіжні доручення ( а.с. 133 - 174 ).

При цьому, як зазначає апелянт визначений відповідачу податковим органом податковий борг фактично виник також на підставі винесених податковим органом повідомлень - рішень від 30.06.2015 року № 8219709 на суму 18402,49 грн та від 01.07.2016 року №18013-0000 на суму 19165,84 і нарахованої пені за несплату визначених у вказаних повідомленнях - рішеннях податкових зобов`язань, що підтверджується карткою платника ОСОБА_1 за 2015 - 2019 роки ( а.с. 18 - 20, 25 - 29, 33 - 41, 46 - 57, 178 - 186 ), згідно з відомостями якої кошти, які сплачувалися відповідачем в рахунок самостійно визначених грошових зобов`язань згідно з поданими деклараціями в 2017 - 2019 роках, спрямовувались податковим органом на погашення заборгованості минулих періодів.

Проте, як зазначив відповідач, станом на час звернення позивача до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом йому не було відомо про існування податкових повідомлень - рішень від 30.06.2015 року № 8219709 на суму 18402,49 грн та від 01.07.2016 року №18013-0000 на суму 19165,84 грн., і він їх не отримував, що свідчить про неузгодженість сум грошових зобов`язань, визначених податковим органом на підставі винесених повідомлень - рішень від 30.06.2015 року № 8219709 на суму 18402,49 грн та від 01.07.2016 року №18013-0000 на суму 19165,84 грн.

Пунктом 57.3. ст. 57 Податкового кодексу України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до п. 58.1 ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.

Водночас, позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів надсилання (вручення) відповідачу податкового повідомлення - рішення від 30.06.2015 року № 8219709 на суму 18402,49 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги як доказ вручення відповідачу податкового повідомлення - рішення від 01.07.2016 року №18013-0000, оскільки як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, останнє не містить підпис відповідача, лише зазначено прізвище " ОСОБА_2 " та вказано, що поштове відправлення вручено за довіреністю.

Відповідно до пункту 59.1 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення (п.59.5 ст. 59 ПК України).

Позивачем на підтвердження виконання вимог зазначеної статті ПК України надано податкову вимогу №1324 -23 від 04.09.2015 року виставлену ОСОБА_1 на суму боргу 11187,40 грн. ( основний платіж ) ( а.с. 13 ).

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (п. 95.2 статті 95 Податкового кодексу України).

Так апелянтом, як на підтвердження надіслання ( вручення ) відповідачу податкової вимоги №1324 -23 від 04.09.2015 року надано до матеріалів справи фіскальний чек від 31.03.2016 року та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.03.2016 року (а.с. 187).

Надаючи оцінку належності, допустимості та достовірності фіскального чеку від 31.03.2016 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.03.2016 року, як доказу направлення та вручення відповідачу податкової вимоги №1324 -23 від 04.09.2015 року суд зауважує наступне.

Частиною 1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Досліджуючи подані позивачем докази, колегія суддів вважає, що ні фіскальний чек від 31.03.2016 року, ні рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 31.03.2016 року не дають змоги ідентифікувати, що таким поштовим відправленням відповідачу направлялась податкова вимога від 04.09.2015 року.

Крім того, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення останнє було вручено особисто Левчук О., при тому що адресатом зазначено ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податковим органом не надано належного, допустимого та достовірного доказу направлення та вручення відповідачу податкової вимоги №1324 -23 від 04.09.2015 року, що свідчить про протиправність дій позивача.

На підставі вище викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність у відповідача податкового боргу, та що про такий борг відповідач був належним чином повідомлений відповідно до вимог ст. 59 ПК України.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач самостійно сплачував визначені ним в податкових деклараціях грошові зобов`язання, в той час як податковим органом такі грошові надходження спрямовувались на погашення сум визначених в неузгоджених податкових повідомленнях - рішеннях та нарахованої за їх несплату пені.

У відповідності з статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг колегією суддів не встановлено.

Згідно частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 травня 2021 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Сторчак В. Ю.