Справа № 462/5603/16-а
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№462/5603/16-а
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Покровської міської ради.

Обставини справи.

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся 24.10.2016 до Залізничного районного суду м. Львова з позовом про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Покровської міської ради від 25.05.2016 №296.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 21 квітня 2016 року подав до Центру надання адміністративних послуг усі необхідні документи, однак лише 25 травня 2016 року він дізнався, що рішенням Виконавчого комітету Покровської міської ради йому відмовлено у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди та зобов`язано демонтувати тимчасову споруду. Просить визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради №296 від 25 травня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу, 2200,00 грн. витрат, пов`язаних із розробкою проектної документації.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області № 296 від 25 травня 2016 року «Про відмову у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди торгівельного кіоску по АДРЕСА_1 мікрорайону ФОП ОСОБА_1 ». У задоволенні позовних вимог щодо стягнення вартості послуг наданої правової допомоги та витрат пов`язаних з розробкою проектної документації відмовлено за їх безпідставністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року Касаційну скаргу Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області задовольнити частково. Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 скасовано. Справу № 462/5603/16-а за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання незаконним та скасування рішення направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 04.01.2021 справу прийнято до провадження та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від позивача 21.03.2021 надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у якій позивач виклав також правову позицію у спорі та подав додаткові докази.

Ухвалою від 25.03.2021 у розгляді справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою від 09.04.2021 відмовлено у роз`ясненні ухвали від 25.03.2021.

Ухвалою від 13.04.2021 витребувано у відповідача докази, які надійшли до суду 27.04.2021.

Відзиву на позовну заяву чи додаткових пояснень при новому розгляді справи від відповідача не надійшло.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

Згідно з описом від 21.04.2016р. №99-103 документів, що надано до ЦНАП (т.1 а.с.22), позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся за дозволом на розміщення тимчасової споруди у АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та надав: 1. заява - 5 аркушів; 2. Паспорт ТС погоджений головним архітектором та відповідними службами - 10 примірників; 2. Копія паспорта та ідентифікаційного коду - 2 аркуші; 4 Копія виписки з ЄДРЮОФОП - 1 аркуш. Термін виконання 23.05.2016.

Відповідачем 25.05.2016 прийнято рішення №296 «Про відмову у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску по АДРЕСА_1 мікрорайону ФОП ОСОБА_1 », відповідно до якого відмовлено фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску (ТС) для торгівлі продовольчими товарами по АДРЕСА_1 та зобов`язано ФОП ОСОБА_1 в термін до 01.07.2016 виконати демонтаж тимчасової споруди - торговельного кіоску, розташованого по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.24).

У вказаному рішенні зазначено, що Виконавчим комітетом Покровської міської ради розглянуто заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску по АДРЕСА_1 . На даний час територія бульвару упорядкована комплексом тимчасових споруд - торгівельних павільйонів згідно рішення виконавчого комітету від 23.07.2014 № 203 «Про дозвіл на розміщення комплексу тимчасових споруд-торговельних павільйонів на території бульвару та ринку 35 мікрорайону по вул. Газ . « Правда ». В цьому комплексі ОСОБА_1 використовує павільйон площею 50,0 м2.

Враховуючи наявність комплексу тимчасових споруд, щільність та містобудівні обмеження зазначеної території, подальше розміщення торгівельних павільйонів чи кіосків є недоцільним.

При прийнятті рішення відповідач керувався Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд у м. Покров, ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Позивач не погодившись із рішенням про відмову у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди по АДРЕСА_1 звернувся за захистом порушеного права до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів, заходи створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначено Законом України «Про благоустрій населених пунктів» (далі також - Закон №2807-IV, в редакції, чинній на момент ухвалення оспорюваного рішення).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2807-IV благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень (стаття 5 Закону № 2807-IV).

Підпунктом 7 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення) передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону № 2807-IV до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів.

Частина третя статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення) передбачає, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

На підставі аналізу наведених вище положень законодавства вбачається, що орган місцевого самоврядування має повноваження приймати рішення про демонтаж об`єктів, якщо такі належать до тимчасових споруд у розумінні Правил благоустрою.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244.

Згідно із пунктом 1.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 2.6, 2.7, 2.31, 2.35 розділу ІІ Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності передбачено, що підставою для розміщення тимчасових споруд (далі - ТС) є паспорт прив`язки ТС.

Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів ТС з прив`язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, П. І. Б., адреса, контактна інформація).

Для оформлення паспорта прив`язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС.

Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Розміщення ТС самовільно забороняється.

Пунктом 2.4 Порядку № 244 передбачено, що відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам визначає відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам замовник повідомляється відповідним органом з питань містобудування та архітектури письмово протягом трьох робочих днів з дня такого визначення відповідності намірів або замовнику надається аргументована відмова щодо реалізації намірів розміщення ТС (пункт 2.5 Порядку № 244).

Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (пункт 2.10 Порядку № 244).

Відповідно до пункту 2.6. Порядку № 244 для оформлення паспорта прив`язки ТС замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої додає: схему розміщення ТС; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1:50 (для стаціонарних ТС), які виготовляє суб`єкт господарювання, що має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектор, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат; схему благоустрою прилеглої території, складену замовником або суб`єктом підприємницької діяльності, який має відповідну ліцензію, архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів України»; технічні умови щодо інженерного забезпечення (за наявності), отримані замовником у балансоутримувача відповідних інженерних мереж.

За змістом наведених норм прийняттю рішення про надання паспорта прив`язки розміщення ТС має передувати отримання висновку уповноваженого органу про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС. При цьому відповідність намірів розміщення тимчасової споруди визначається на підставі відповідності її місця розташування комплексній схемі розміщення ТС, якщо така схема розроблена.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2019 року у справі № 823/687/18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 823/2149/18, від 17 грудня 2019 року у справі №520/9231/18.

Докази того, що комплексна схема розміщення торгівельних споруд Покровською міською радою розроблена та затверджена її виконавчим комітетом відповідачем не надано.

За приписами пункту 2.14 Порядку №244 паспорт прив`язки ТС не надається за умов: подання неповного пакета документів, визначених пунктом 2.6 цього Порядку; подання недостовірних відомостей, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку. Ненадання паспорта прив`язки з інших підстав не допускається.

Згідно п. 2.6, 2.7, 2.10, 2.12 Положення про порядок розміщення тимчасових споруд у м. Орджонікідзе затвердженого рішенням 24 сесії 6 скликання №17 від 26.07.2012 для оформлення паспорта прив`язки замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої додає: схему розміщення ТС; ескізи фасадів ТС, які виготовляє суб`єкт господарювання, що має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектор, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат; схему благоустрою прилеглої території, складену замовником або суб`єктом підприємницької діяльності, який має відповідну ліцензію, архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів України".

Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку.

Паспорт прив`язки підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу міської ради.

Суд зазначає, що предметом позову у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Покровської міської ради від 25.05.2016 №296. «Про відмову у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 , відтак відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України суд перевіряє, чи прийняте оскаржуване рішення 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що згідно з описом №99-103 документів, що надано до ЦНАП (т.1 а.с.22), позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся за дозволом на розміщення тимчасової споруди у АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та надав: 1. заява - 5 аркушів; 2. Паспорт ТС погоджений головним архітектором та відповідними службами - 10 примірників; 2. Копія паспорта та ідентифікаційного коду - 2 аркуші; 4 Копія виписки з ЄДРЮОФОП - 1 аркуш. Термін виконання 23.05.2016.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів відповідачем не надано доказів того, що позивачем подано паспорт прив`язки за адресою АДРЕСА_1 неналежно оформлений органом містобудування та архітектури чи не підписаний головним архітектором міста.

Жодних застережень про відсутність паспорта прив`язки за адресою АДРЕСА_1 не містить.

Суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст. 77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Водночас судом з оскаржуваного рішення встановлено, що Виконавчим комітетом Покровської міської ради розглянуто заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску по АДРЕСА_1 . На даний час територія бульвару упорядкована комплексом тимчасових споруд - торгівельних павільйонів згідно рішення виконавчого комітету від 23.072014 № 203 «Про дозвіл на розміщення комплексу тимчасових споруд-торговельних павільйонів на території бульвару та ринку 35 мікрорайону по вул. Газ . « Правда ». В цьому комплексі ОСОБА_1 використовує павільйон площею 50,0 м2. Враховуючи наявність комплексу тимчасових споруд, щільність та містобудівні обмеження зазначеної території, подальше розміщення торгівельних павільйонів чи кіосків є недоцільним.

Тобто в оскаржуваному рішенні жодним чином не вказано, що позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску по АДРЕСА_1 мікрорайону через відсутність погодженого паспорта прив`язки, а відмовлено з підстав врахування наявності комплексу тимчасових споруд, щільність та містобудівні обмеження зазначеної території.

При цьому зазначення в оскаржуваному рішенні, що подальше розміщення торгівельних павільйонів чи кіосків є недоцільним здійснено без зазначення жодного нормативного акта, яким керувався відповідач.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено: "Кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Також ЄСПЛ у своїй практиці нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), n. 50, Series A № 98).

Суд звертає увагу відповідача, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає також законний інтерес, якому властиві такі ознаки: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним - благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; є персоналізованим (суб`єктивним) - тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже, й матеріально-правової заінтересованості), є: незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача; встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу.

При розгляді справи судом встановлено наявність у позивача законного інтересу щодо одержання дозволу на розміщення тимчасової споруди по вул. Соборній на території бульвару 35 мікрорайону.

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, утворює основу принципу правової визначеності і відображена в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що визнається в Україні джерелом права (ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Так, згідно з усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Реквеньї проти Угорщини», «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства», «Коккінакіс проти Греції», «Бесарабська Митрополія проти Молдови») однією з вимог, що випливає зі слів «встановлений законом», є вимога передбачуваності: норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.

Практикою Суду ЄС та ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономними поняттями майна та власності.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Принцип захисту легітимних очікувань є невід`ємним елементом комунітарного права ЄС, одним з фундаментальних правових принципів, тісно пов`язаних із принципом правової визначеності. Він забезпечує особам, які перебувають під дією права ЄС, можливість вибудовувати свою поведінку, покладаючись на заходи Союзу та поведінку його службовців. Концепція легітимних очікувань має розглядатися також в світлі міжнародно-правового стандарту справедливого та рівного ставлення (цей стандарт закріплений в ст. 10 Договору до Енергетичної Хартії і є обов`язковим для України).

В цьому сенсі легітимні очікування безпосередньо випливають із конституційної норми ч. 2 ст. 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Окрім цього, згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Таким чином, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до їхнього вчинення у судовому порядку (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 22 липня 2020 року у справі №299/3792/17).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 Суд вказав, що чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (див. також: рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (КиШа V. Роїапсі), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Оагпа§а V. ІЛсгаіпе), заява № 20390/07).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд звертає увагу, що в основу оскаржуваного рішення відповідачем не покладено відсутність погодженого паспорта привязки по АДРЕСА_1 та не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи та норм чинного законодавства суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваного рішенням вимогам ч.2 ст. 2 КАС України, відтак таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки при новому розгляді справи позивачем не подавалися докази понесення додаткових витрат по розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 255, 262, 294, 295, КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області від 25.05.2016 р. №296 «Про відмову у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди - торговельного кіоску по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 »

3. Судові витрати розподілу не підлягають

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 24.05.2021р.

Суддя Коморний О.І.