Справа № 160/17047/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.12.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не проведення перерахунку суддівської винагороди з 04.11.2010 року, враховуючи встановлені доплати за вислугу років;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 з 04.11.2010 року - 30% від посадового окладу; з 09.08.2015 року - 40% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач є суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та станом на дату зарахування на посаду судді, а саме 04.11.2010 року, вона мала стаж роботи, який надає їй право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років. Так, за твердженням останньої, їй мало бути зараховано 10 років 2 місяці 25 днів до стажу на посаді судді, однак зазначений стаж не було зараховано. Вподальшому, наказом голови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.10.2020 року №148 к-тр позивачеві було встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 04.11.2010 року, стаж роботи 10 років 2 місяці 25 днів - 30% від посадового окладу. Однак, після отримання копії вищезазначеного наказу, який було направлено відповідачу для проведення перерахунку суддівської винагороди позивача, враховуючи встановлені доплати за вислугу років, останній листом від 19.11.2020року №3053/20 повернув без виконання вищезазначений наказ, посилаючись на вимоги Бюджетного кодексу України. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду з цією позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позову шляхом подання до суду належним чином завірених копій: документа на підтвердження своєї адміністративної процесуальної дієздатності (паспорту громадянина України) та власної картки платника податків; трудової книжки; наказу голови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.11.2020 року №28-к; Указу Президента України "Про призначення суддів" від 11.10.2010 року; наказу №148-к-тр від 12.10.2020 року "Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років та перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 " для відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.
На виконання ухвали суду від 28.12.2020 року позивачем 22.01.2021 року надано до суду документи, якими усунуто означені недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 24.02.2021 року о 10:00 год.
09.02.2021р. на електронну адресу суду від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі - ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області, відповідач) надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що указом Президента України «Про призначення суддів» від 11.10.2010 року ОСОБА_1 призначена на посаду судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Наказом голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.11.2010 року №28-к ОСОБА_1 зарахована на посаду судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Наказом голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу №148 к-тр від 12.10.2020 року «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років та перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 » у зв`язку із забезпеченням виконання висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 806/2963/17, що є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, відповідно до підпункту 1 пункту 2 Розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, яким до 01.01.2011 року продовжено дію частини шостої статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-XII, частин 5, 10 статті 135 та статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесенням змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» від 12.07.2018 року №2509-VIII, Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року № 283, встановлено щомісячну доплату за вислугу років судді ОСОБА_1 з 04.11.2010 року - 30% від посадового окладу, а з 09.08.2015 року - 40% від посадового окладу. Вказаний наказ надісланий до ТУ ДСА України в Дніпропетровській області для проведення перерахунку суддівської винагороди судді ОСОБА_1 з 04.11.2010 року, враховуючи встановлені доплати за вислугу років. Проте, відповідач наголошує, що з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, оскільки надходження видатків із державного бюджету допускається лише в межах бюджетного призначення та бюджетних асигнування, які мають кількісні часові та цільові обмеження, ТУ ДСА України в Дніпропетровській області провести перерахунок позивачу суддівської винагороди з 04.11.2010 року у поточному бюджетному періоді не можливо, адже суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Крім того, у відзиві на позовні заяву відповідач просив суд здійснювати розгляд справи без участі його представника через неможливість забезпечення його явки у судове засідання у зв`язку із надмірним навантаженням.
23.02.2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
При цьому, відповідно до довідки начальника відділу управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року №41 суддя Турова Олена Михайлівна з 08.02.2021р. по 26.02.2021р., включно, була тимчасово непрацездатна, а з 01.03.2021р. по 05.03.2021р., включно, - перебувала у щорічній відпустці.
Наступний розгляд справи у підготовчому судовому засіданні призначено на 30.03.2021 року о 15:30 год.
30.03.2021 року представники сторін у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
У судове засідання 28.04.2021р. представники сторін також не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, при цьому, як зазначалося вище, представниками сторін подані заяви про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Фіксування судового засідання відповідно до статті 229 КАС України не здійснювалося, тому керуючись приписами пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд заяви судом вирішено здійснювати у порядку письмового провадження.
Таким чином, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Указу Президента України від 11.10.2010 року №950/2010 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Наказом голови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №28-к від 04.11.2010 року ОСОБА_1 зарахована на посаду судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Станом на дату зарахування на посаду судді (04.11.2010 року) позивач мала стаж роботи, який надає їй право на одержання надбавки до посадового окладу за вислуту років: з 08.08.2000 року по 04.10.2002 року - секретар судового засідання Саксаганського районного міста Кривого Рогу Дніпропетровської області; з 07.10.2002 року по 08.12.2003 року - консультант Саксаганського районного міста Кривого Рогу Дніпропетровської області; з 08.12.2003 року по 03.11.2010 року помічник судді Саксаганського районного міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
При зарахуванні на посаду судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області позивачеві мало бути зараховано 10 років 2 місяці 25 днів до стажу на посаді судді, однак означений стаж не було зараховано.
Наказом голови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко С.В.від 12.10.2020 року № 148 к-тр «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років та перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 » було встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 04.11.2010 року стаж роботи 10 років 2 місяці 25 днів - 30% від посадового окладу. З 09.08.2015 року стаж робот 15 років 1 день - 40% від посадового окладу.
Вищевказаний наказ відповідачем не оскаржувався та є чинним.
Копія цього наказу надіслана до ТУ ДСА України в Дніпропетровській області для проведення перерахунку суддівської винагороди позивача, враховуючи встановлені доплати за вислугу років.
Листом від 19.11.2020року №3053/20, який позивачем отримано 20.11.2020 року, ТУ ДСА України в Дніпропетровській області повернуто без виконання вищевказаний наказ №148-к-тр від 12 жовтня 2020 року «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років та перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 », з посиланням на те, що ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету та визначені засади фінансування судів. Правові засади функціонування бюджетної системи України, основи бюджетного процесу визначені Бюджетним кодексом України. Розділ видатків Державного бюджету України на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів та установ системи правосуддя здійснюється згідно з затвердженими кошторисами на кожний поточний рік. У Бюджетному кодексі України визначено, що кошторис - це основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень. Частиною 1 статті 3 Бюджетного кодексу України визначена тривалість бюджетного періоду - один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Таким чином, враховуючи, що отримання видатків із державного бюджету допускається лише в межах бюджетного призначення та бюджетних асигнувань, які мають кількісні, часові та цільові обмеження, виконати наказ та провести перерахунок суддівської винагороди позивача з 04.11.2010 року у поточному бюджетному періоді є неможливим.
Вважаючи дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області щодо не проведення перерахунку їй суддівської винагороди з 04.11.2010 року, враховуючи встановлені доплати за вислугу років, протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Відповідно до ст.ст.19,126,130 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У Рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року, Конституційний Суд України зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди.
Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з ч.3 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" базовий розмір посадового окладу судді становить:
1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:
1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;
2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;
3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Відповідно до частини 5 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Згідно з ч.7 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Також суд зазначає, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено єдиний підхід щодо визначення стажу роботи судді для всіх питань, де він застосовується.
На підставі абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII (доповнено згідно із Законом № 1798-VIII) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Таким чином, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 9901/2/19.
Так, 15.12.1992 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII, яким з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян визначено статус суддів.
Положеннями статті 44 Закону України «Про статус суддів» визначалося матеріальне і побутове забезпечення суддів. Відповідно до частини шостої статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII встановлено, що для суддів судів загальної юрисдикції до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.
У подальшому, 07.07.2010 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI , яким визначено організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Вказаний Закон набрав чинності 30.07.2010р. і згідно з ним Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII втратив чинність, крім статей 43, 44, які втратили чинність з 01.01.2011р.
Так, положеннями пункту 2 Розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI передбачалося, що статті 43, 44 Закону України «Про статус суддів» втрачали чинність з 01.01.2011, тому соціальне забезпечення судді має бути реалізовано із застосуванням редакції закону, чинного на момент призначення судді на посаду.
Згідно з частиною 5 статті 129 Закону №2453-VI (який набрав чинності 03.08.2010), суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років -50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Статтею 131 Закону №2453-VI визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;
2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Пунктом 11 розділу XIII "Перехідні положення" Закону №2453-VI передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
У свою чергу, відповідно до вимог частини 6 статті 44 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 №2862-XII (що втратив чинність 01.01.2011, тобто був чинним на день набрання чинності Законом №2453-VI), для суддів судів загальної юрисдикції до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.
Крім того, пунктом 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283, визначено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; (абзац третій пункту 2 із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 25.05.2006 № 726, від 29.11.2006 № 1658, від 08.12.2006 № 1700, від 07.09.2011 № 968).
Суд наголошує, що пунктом 2 Розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 передбачалося, що статті 43, 44 Закону України «Про статус суддів» втрачали чинність з 01.01.2011, тому вказаним пунктом продовжено дію статті 44 Закону України «Про статус суддів» і вона була чинною станом на дату призначення ОСОБА_1 (11.10.2010р.) на посаду судді.
Крім того, суд зауважує, що відповідачем також не заперечується правомірність наказу голови Довгинцівського районного міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_3 від 12.10.2020 року № 148 к-тр «Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років та перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 », яким було встановлено останній щомісячну доплату за вислугу років з 04.11.2010 року стаж роботи 10 років 2 місяці 25 днів - 30% від посадового окладу, а з 09.08.2015 року стаж робот 15 років 1 день - 40% від посадового окладу.
Також суд зауважує, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року№ 3-рп/2013).
Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у Рішенні від 03.06.2013р. №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
У рішенні від 08.04.2016р. №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя. Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX,X Закону №2453 в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
У рішенні від 04.12.2018р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.
Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У рішенні від 11.03.2020р. №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.
В пункті 4.1 цього рішення Конституційний Суд України, з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 №19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 08.06.2016 № 4-рп/2016, від 04.12.2018 № 11 -р/2018, від 18.02.2020 № 2-р/2020.
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019 № 969/2019 (далі - Висновок).
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (частина 1 статті 124 Основного Закону України).
Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
До того ж, міжнародні документи з питань статусу та незалежності суддів, зокрема Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Перша світова конференція з незалежності правосуддя, Монреаль, 1983 рік), Основні принципи незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 від 13.12.1985), Рекомендації щодо ефективного впровадження основних принципів незалежності судових органів (прийняті резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалені резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15.12.1989), Європейський статут судді (ухвалений Європейською Асоціацією Суддів у 1993 році), Європейська хартія щодо статусу суддів (10.07.1998), Загальна (Універсальна) хартія судді (схвалена Міжнародною Асоціацією Суддів 17.11.1999, Тайпеї (Тайвань), закріплюють єдиний підхід щодо отримання суддею достатньої винагороди для забезпечення своєї економічної незалежності. Винагорода не повинна залежати від результатів роботи судді та скорочуватися під час всього строку повноважень. Рівень суддівської винагороди встановлюється з тим, щоб захистити суддів від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.
Крім того, відповідно до пункту 29 Пояснювального меморандуму до Рекомендації Комітету Міністрів № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів» статус та винагорода є важливими факторами, які визначають належні робочі умови. Статус суддів повинен відповідати високому положенню їх професії, і їх винагорода має становити достатню компенсацію за їх тягар обов`язків. Ці фактори є невід`ємними умовами незалежності суддів, особливо для розуміння важливості їх ролі як суддів, що виражається у вигляді належної поваги та адекватній фінансовій винагороді.
У Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країни) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя (пункт 62).
Відповідно до пункту першого Основних принципів незалежності судових органів (схвалено резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 та 13.12.1985) «незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни; усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її».
Згідно з частиною другою статті 1 Загальної (Універсальної) хартії судді незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність.
Отже, забезпечення державою належної оплати праці судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи.
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Згідно з п.п.2-5 Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом ДСА України від 05.04.2011р. №82, територіальні управління Державної судової адміністрації України (далі - територіальні управління) утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і входять до системи органів Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України). Територіальні управління є територіальними органами ДСА України та їй підпорядковуються. Територіальні управління у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з`їзду суддів України та Ради суддів України, Положенням про ДСА України, наказами ДСА України, рішеннями колегії ДСА України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням. Основним завданням територіальних управлінь є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів, з метою створення належних умов для їх функціонування, суддів та забезпечення роботи суддівського самоврядування.5. Територіальні управління відповідно до покладеного на них завдань, зокрема, забезпечують належні умови діяльності місцевих судів.
Відповідно до ч.1 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету.
Частинами 3 та 4 статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
За приписами ч.1 ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.
Статтею 51 Бюджетного кодексу України визначено особливості здійснення окремих видатків бюджету.
Частиною 1 статті 51 Бюджетного кодексу України передбачено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Згідно з ч.4 ст.51 Бюджетного кодексу України за наявності простроченої кредиторської заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення), стипендій, а також за спожиті комунальні послуги, електричну та теплову енергію, природний газ та інші енергоносії розпорядники бюджетних коштів у межах бюджетних асигнувань за загальним фондом не беруть бюджетних зобов`язань та не здійснюють платежів за іншими заходами, пов`язаними з функціонуванням бюджетних установ (крім захищених видатків бюджету, визначених статтею 55 цього Кодексу), до погашення такої заборгованості.
Таким чином, доводи відповідача відносно того, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, є слушними, однак вони не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.
Отже, оскаржувані дії відповідача щодо не проведення перерахунку суддівської винагороди позивачеві з 04.11.2010 року та з 09.08.2015р., враховуючи встановлені з цих дат доплати за вислугу років, є протиправними, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.
Зважаючи на встановлення судом обґрунтованості доводів позивача щодо протиправного не проведення відповідачем перерахунку суддівської винагороди ОСОБА_1 з 04.11.2010 року, враховуючи встановлені доплати за вислугу років, суд доходить висновку і про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 , враховуючи встановлені доплати за вислугу років з 04.11.2010 року - 30% від посадового окладу; з 09.08.2015 року - 40% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги в тій частині, що за вищевикладеними висновками суду підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 29.04.2021р.

Суддя: О.М. Турова