Справа № 420/1066/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1066/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Дата і місце ухвалення 15.03.2021р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року по справі №420/1066/21 за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду першої інстанції з позовом, в якому просили:

- визнати протиправним та скасування рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 24.06.2020 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним та скасування рішення відповідача від 24.06.2020 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 26.06.2020 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 ; -

- зобов`язати відповідача зареєструвати місце проживання позивачів та їх малолітню дитину за вказаною вище адресою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що дачний будинок, не є житлом у розумінні чинного законодавства України, а отже рішення про відмову в реєстрації місця проживання позивачів та їх малолітньої дитини прийняті з дотриманням вимог діючого законодавства України, є обґрунтованими та вмотивованими. Вважає, що зобов`язавши відповідача зареєструвати місце проживання позивачів та їх дитини у дачному будинку суд втрутився у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Стверджує про пропуск позивачами строку звернення до суду з відповідним позовом, встановленим ст. 122 КАС України. Також, посилається на зміни внесені до Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затверджений постановою КМУ від 29.04.2015р. №321, за змістом яких реєстрація місця проживання особи за адресою дачного будинку можлива лише після переведення останнього у житловий.

З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів зазначив, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_2 .

Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником дачного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

24 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявами, в яких просила зареєструвати своє місце проживання, а також малолітньої доньки за вказаною вище адресою (а.с. 43,46).

Одночасно із заявами позивач надала: паспорт громадянина України, довідку про присвоєння номеру обліку картки платника податків, квитанцію про сплату адміністративного збору, договір купівлі-продажу дачного будинку від 15.04.2019р., витяг є Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2019р.

Цього ж дня, адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_4 зроблено службову відмітку на зворотньому боці заяв про відмову в реєстрації місця проживання, з підстав не подання необхідних документів або інформації (а.с.,44,46).

26 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з аналогічною заявою та пакетом документів, в якій також просив зареєструвати його місце проживання за відповідною адресою (а.с.47-48).

Цього ж дня, адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_5 зроблено службову відмітку на зворотньому боці заяви про відмову в реєстрації місця проживання, з підстав не подання необхідних документів або інформації (а.с.48).

26.06.2020 року позивачі звернулись до відповідача із заявами, в яких просили роз`яснити підстави відмови у реєстрації місця їх проживання (а.с.49-50).

Листами від 22.07.2020 р. та від 23.07.2020 р. Департаменту повідомив позивачів, що дачний будинок, не є житлом у розумінні статті 379 ЦК України та ст. 4 ЖК Української РСР, а отже для реєстрації їх місця проживання необхідно надати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про переведення дачного будинку у жилий (а.с.37-42).

Не погоджуючись з правомірністю вищевказаних рішень, позивачі звернулись до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки належний позивачу на праві приватної власності дачний будинок пристосований для постійного проживання в ньому, відмова відповідача в реєстрації місця проживання за адресою місцезнаходження вказаного будинку є протиправною.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР), установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон №1382-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Наведена правова норма є імперативною і не передбачає будь-яких виключень, пов`язаних з неможливістю реєстрації із-за технічних характеристик місця проживання (житла), як то: розміром житла, товщиною стін, якості покрівлі, наявності водо забезпечення, опалювальної системи, електрозабезпечення, каналізації стоків і. т. інше.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Звідси висновок Департаменту де, з посиланням на ст. 379 ЦК України, йдеться про те, що єдиним типом будівлі, який може бути житлом фізичної особи, є житловий будинок помилковий та не базується на нормах діючого законодавства.

Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок, інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного або ж тимчасового проживання в них.

Звертаючись з позовом до суду позивачі, вказали, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказаний дачний будинок є об`єктом житлової нерухомості. Крім того, позивачем до позовної заяви надано технічний паспорт та звіт про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 16.12.2020 року у якому зазначено, що дачний будинок літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , відповідає вимогам державних будівельних норм та складається з коридорів, санвузлів, кухні-студії, кімнат. Відтак, дачний будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, який в оскаржуваному рішенні зазначив, що відповідно до ЖК УРСР дачний будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду. Проте, відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації. Необхідно враховувати, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014р. №1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків». Відповідно до цієї правової норми громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, переведення і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки є правом, а не обов`язком власника будинку, що не виключає можливості проживання в такому будинку.

Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказаний дачний будинок є об`єктом житлової нерухомості.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно не входження дачних будинків до житлового фонду з огляду на передбачену ст. 8-1 Житлового кодексу України можливість переведення садових та дачних будинків у жилі будинки.

Колегія суддів погоджується з апелянтом, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо реєстрації місця проживання за своєю правовою природою є дискреційними.

Водночас, зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи предмет спору та обставини цієї справи, суд першої інстанції сприяв ефективному захисту прав та інтересів позивача, в межах повноважень, визначених процесуальним законом.

Отже, ефективним засобом юридичного захисту прав позивачів у спірних правовідносинах, є саме зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивачів та їх дитини за вказаною вище адресою.

Також, судова колегія вважає, що позивачі вчасно звернулись до суду першої інстанції з відповідним позовом, оскільки підстави відмови у реєстрації їх місця проживання за відповідною адресою стали відомі лише у липні 2020 р. з листів Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 22.07.2020 р. та від 23.07.2020 р.

Щодо змін внесених до Порядку №321, судова колегія зазначає, що переведення дачних будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки є правом, а не обов`язком власника будинку.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність відмов Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя Бойко А.В.
Судді Федусик А.Г. Шевчук О.А.