Справа № 420/3998/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3998/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №45 від 09.03.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
16.03.2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 45 від 09.03.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення щодо громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У позові вказано, що позивач вважає рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 45 від 09.03.2021 року незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

З посиланням на положення ч.2 ст.19 Конституції України, ч.16 ст.11, ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позові вказано, що ненадання документального доказу усних тверджень не є перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як стверджує позивач, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Позивач зазначає, що Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії. Як вказує позивач, у випадку повернення до Нігерії, його життю на свободi загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 р., де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на положення п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач просить суд скасувати спірне рішення.

Ухвалою від 22.03.2021 року Одеським окружним адміністративним судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом також зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача.

09.04.2021 року (вх. №17914/21) від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та на виконання ухвали суду від 22.03.2021 року надійшла копія матеріалів особової справи №2021ОD0035 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, а також, з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2021 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №45 від 09.03.2021 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Дослідивши матеріали, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Згідно матеріалів особової справи №2021ОD0035 Бабажіде ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 18.02.2021 року, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 18.02.2021 року звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №34.

При цьому, у позовній заяві позивач власні установчі дані вказує як: « ОСОБА_1 », в той же час, в особовій справі установчими даними позивача вказано: « ОСОБА_1 ».

Так, позивач є громадянином Нігерії, уродженцем м. Лагос (Нігерія). За національністю нігерієць, за етнічною належністю відноситься до групи йоруба, за віросповіданням християнин - православний. Рідна мова йоруба, позивач також володіє англійською, російською та українською мовами на рівні спілкування. За сімейним станом офіційно неодружений, але проживає у громадянському шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має спільну доньку.

ОСОБА_1 має вищу освіту. Середню освіту здобув у м. Лагос (Нігерія) протягом 1993-2005 років. Вищу освіту здобував на території України в академії будівництва і архітектури на підготовчому факультеті для іноземних громадян в 2009 році та в Національному університеті кораблебудування імені адмірала Макарова в 2010- 2014 роки. На період навчання позивач проживав на території України на підставі посвідок на тимчасове проживання.

Бабажіде ОСОБА_2 є невійськовозобов`язаний, не проходив військову службу в жодних угрупованнях. В Нігерії позивач не працював у зв`язку з навчанням, а на території України працює з 2016 року вантажником на Миколаївському заводі кулінарних продуктів.

Судом встановлено, що відносно позивача 18.02.2021 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , прибув на територію України 20.12.2009 року літаком у м.Сімферополь за студентською візовою. На 3 курсі поїхав на практику в Нігерію і потім знову повернувся в Україну і навчався далі. Після закінчення навчання, як вказує позивач, у нього змінилися плани, так як він закохався і дівчина завагітніла. У цей період позивач разом із нареченою збиралися поїхати до Нігерії, про що ОСОБА_1 повідомив батька по телефону. Батько був шокований новиною, оскільки вже приготував для позивача наречену. В подальшому, вказав ОСОБА_1 , йому зателефонували сестра та тітка і погрожували, що у разі повернення позивача до Нігерії його вб`ють, оскільки вони по місцевим звичаям хотіли одружити його за дівчину, яку вони обрали йому самі, а заявник відмовився від пропозиції одружитися на дівчині з Нігерії, так як у нього вже була наречена на території України. Вказані новини спричинили втрату дитини нареченої позивача з України, яка потрапила до лікарні. За період перебування нареченої ОСОБА_1 у лікарні, термін дії його документів сплинув. В анкеті вказано, що позивач раніше не звертався до міграційного органу, оскільки вважав, що його одразу депортують.

Як зазначено в анкеті, позивач не бажає повертатися до Нігерії, так як там його можуть вбити сестра та тітка.

18.02.2021 року відносно позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно листа Головного управління Державної міграційної служби в Миколаївській області, позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання з метою навчання серії НОМЕР_1 від 21.07.2014 року, терміном дії до 30.03.2016 року та 02.03.2016 року знята з обліку на підставі клопотання ВНЗ.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 26.02.2021 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 , зокрема, повідомив, що причиною його звернення є отримання реєстрації в Україні, так як він бажає легально тут проживати, піти на роботу, забезпечувати свою дитину, працювати на кораблі.

04.03.2021 року відповідачем була проведена додаткова співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом. Під час вказаної співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що він боїться свою тітку та сестру, оскільки в Нігерії дуже багато відьом, а чари діють тільки на території Нігерії.

09.03.2021 року відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та протоколу співбесіди із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні, у якому зазначено, що заява громадянки Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у висновку вказано, що за результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, особа не надала жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням, за матеріалами особової справи відсутня доказова база або аргументовані усні твердження висловленим побоюванням.

Як зазначено у висновку, під час проведення відповідних процедурних заходів заявником не було наведено жодних прикладів особистого переслідування. Водночас, інформація, надана заявником з приводу висловлених побоювань стосовно повернення на Батьківщину містить низку розбіжностей та суперечностей, які шукач захисту не зміг належним чином обґрунтувати, що вказують на використання ним вигаданої легенди переслідування та суттєво знижують рівень довіри до його заяви в цілому.

Так, вказано у висновку, виїзд заявника з Нігерії не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року). Близькі родичі заявника також ніколи не переслідувалися за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року). Також, за матеріалами особової справи відсутня інформація, яка б вказувала на участь заявника або його близьких родичів в релігійних, політичних, військових або громадських організаціях на території країни громадянської належності (арк. 5 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), що б могло стати причиною для переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Натомість, особа стверджує, що наразі не може повернутися до Нігерії у зв`язку з побоюванням зазнати переслідувань з боку своєї рідної тітки та її доньки, які хотіли одружити заявника по місцевим звичаям за дівчину, яку вони вибрали самі. Заявник відмовився від пропозиції одружитися на дівчині з Нігерії, так як у нього вже була наречена на території України, яка народила йому доньку (арк. 1-2 заяви від 18.02.2021 року; арк.3-4 анкети від 23.02.2021 року; арк. 7 співбесіди від 26.02.2021 року) та називає це основною причиною небажання повертатися до Батьківщини. Щодо причин звернення за міжнародним захистом, особа повідомила про відсутність документів для легального перебування в Україні та пов`язану з цим неможливість офіційного працевлаштування моряком (арк. 9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року; арк. 2 співбесіди від 04.03.2021 року), що, у свою чергу, не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця. У висновку вказано, що проведеним аналізом матеріалів особової справи заявника не прослідковується взаємозв`язку між зазначеними обставинами та можливістю порушення його основоположних прав у випадку його повернення до країни громадянської належності.

Також, у висновку зазначено, що в ході проведеної співбесіди інформація стосовно неможливості повернення заявника до країни громадянської належності, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення до країни громадянської належності, вважається необґрунтованою, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень. Шукач захисту під час співбесіди не може надати чітку інформацію стосовно своїх побоювань, зазначаючи, що основна причина це страх та побоювання застосування магічних ритуалів на Батьківщині зі сторони своєї тітки та сестри, через відмову заявника виконувати умови стосовно одруження (арк. 3-4 анкетування від 23.02.2021 року; арк.7,8 співбесіди від 26.02.2021 року).

У висновку вказано, що наступні обставини вказують на неправдоподібність наданої заявником інформації та необґрунтованість висловлених побоювань стосовно ймовірної загрози зазнати переслідувань на Батьківщині за вказаним елементом:

- в ході проведеної співбесіди інформація стосовно неможливості виїзду заявника до країни громадянської належності, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення на Батьківщину, вважається необґрунтованою, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень. За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи від заявника не отримано інформації, яка б вказувала на обставину переслідування та небезпеку зі сторони тітки заявника. Елемент неможливості повернення на територію Нігерії, через накладення тіткою на сім`ю заявника «чорної магії» у зв`язку з порушенням ним традицій «одруження» (арк. 3 анкети від 23.02.2021 року) не розглядається в контексті причини його виїзду з країни громадянської належності. Шукач захисту під час співбесіди зазначив, що Україна - це країна, яка безпечна для його життя, де не розповсюджується така магія (арк. 2 співбесіди від 04.03.2021 року). Взагалі на питання, що пов`язані з магічними ритуалами та традиціями на Батьківщині заявника, заявник вказав, що не володіє про це детальною інформацією і не може пояснити такі дії, так як це притаманне тільки жінкам (арк.2-3 протоколу співбесіди від 04.03.2021 року). Заявник також не може надати розгорнуті відповіді на поставлені запитання, говорить, що не володіє інформацією, тобто його твердження є цілком загальними та сумнівними і не приймаються Головним управлінням. Побоювання зазнати переслідування з боку своєї тітки та її доньки із застосуванням «чорної магії», є необґрунтованими та неправдивими. Правдоподібність вказаного елементу вважається сумнівною та такою, що вказує на вигаданість фактів задля посилення історії переслідування під час звернення за міжнародним захистом;

- заявник ніколи публічно та/або через ЗМІ не висловлював власну позицію з приводу тих або інших актуальних питань розвитку країни громадянської належності (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року);

- заявник ніколи не займався активістською або громадською діяльністю на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року);

- під час протоколів співбесіди заявник чітко зазначив, що ніяких арештів чи затримань не було, фізичного насилля не отримував та взагалі ані шукач захисту, ані члени його родини ніколи не порушували законодавство, не мали та не мають наразі проблем з правоохоронними органами та органами державної влади Нігерії чи антидержавних формувань (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року);

- на територію країни громадянської належності не було порушено право заявника на освіту та гідне працевлаштування за набутими навичками (арк. 9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), що вказує на відсутність спроб його утисків або дискримінаційних обмежень на території країни громадянської належності. Крім того, у випадку повернення на територію країни громадянської належності заявник матиме можливість працевлаштування (арк. 2 анкети від 23.02.2021 року);

- заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 4 анкетування від 23.02.2021 року; арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року);

- по відношенню до заявника неправомірно не застосовувались заходи обмежувального характеру (затримання або арешт), також, шукач захисту не притягався до кримінальної відповідальності на території країни громадянської належності (арк. 4 анкети від 23.02.2021 року; арк. 8 співбесіди від 26.02.2021 року), також, ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не були причетні до обставин свавільних арештів, затримань або позасудових рішень на території країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), відсутня інформація про порушення кримінальної справи відносно заявника на території країни громадянської належності на цей період часу (арк. 4 анкети від 23.02.2021 року);

- заявник не є членом відокремленої релігійної групи або етнічної меншості (арк. 5 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), він також не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфліктів, що зводить до мінімуму загрозу ризику його переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення на територію країни громадянської належності;

- заявник не був причетний до обставини примусових переміщень під час проживання на території країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року);

- у близьких родичів заявника залишилась рухома та нерухома власність на території країни громадянської належності, що вказує на наявність засобів для проживання та адаптації заявника у випадку повернення на Батьківщину (арк. 6,8 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року).

- шукач захисту не може чітко зазначити, що може загрожувати йому у випадку повернення на Батьківщину. Натомість, обставини, за яких він безперешкодно особисто отримав паспортний документ у 2008 році, відкрив візу до України 20.11.2009 року та без жодних проблем перетнув державний кордон Нігерії, свідчить про відсутність у нього відповідних проблем на Батьківщині. Додатково, на відсутність проблем вказує той факт, що заявник під час навчання на території України неодноразово повертався на Батьківщину на час проходження практики, про що вказують дані відмітки в паспортному документі (арк. 4 протоколу співбесіди від 04.03.2021 року). Разом з тим, причину виїзду заявника за межі країни громадянської належності саме через обставину потенційних переслідувань на Батьківщині спростовує обставина особистого оформлення заявником студентської візи до України за запрошенням від університету. Зокрема, при заповненні пакету документів, необхідних для виїзду на територію України заявник жодним чином не повідомляв про обставину потенційних утисків або переслідувань на території країни громадянської належності, зазначаючи, що він виїжджає до України з метою отримання освіти (арк. 3-4 анкети від 23.02.2021 року; арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року);

- під час проживання на території України заявник безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни громадянської належності для отримання нових паспортних документів 27.02.2013 року та 16.03.2020 року, отримував необхідні послуги, не зазнаючи при цьому утисків або дискримінації та не зазнавав жодних проблем при подібних зверненнях (арк. 4 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), що свідчить про те, що заявник мав бажання та відповідну можливість користуватися захистом з боку країни громадянської належності, належним чином користувався вказаним захистом, не зазнавав проблем або утисків у зв`язку з вищезазначеною обставиною. Зазначена обставина вказує на те, що особа не потребує міжнародного захисту, оскільки вона продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, не має потреби для відмови у користуванні подібним захистом;

- ані заявник, ані члени його родини не зазнавали жодних проблем чи дискримінації під час проживання на Батьківщині (арк. 6,7 співбесіди від 26.02.2021 року). Так, проведеним аналізом матеріалів особової справи можливо визначити, що під час проживання в Нігерії у заявника не виникало проблем з органами державної влади та правоохоронними структурами. До того ж, в ході проведеної співбесіди інформація, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення на Батьківщину, вважається неправдоподібною, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень. Заявником також було зазначено, що особисто ніяких проблем проживаючи на Батьківщині ні він, ні його родина не зазнавали (арк. 6-7 співбесіди від 26.02.2021 року);

- під час проведення процедури розгляду заяви від 18.02.2021 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник чітко зазначає, що він не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території Нігерії, ані він, ані його близькі родичі ніколи не мали жодних проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності або антидержавних формувань (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року). Додатково, на обставину необґрунтованості висловлених заявником побоювань стосовно повернення на Батьківщину вказують обставини, у відповідності до яких його наразі не розшукують на Батьківщині (арк. 9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), він має можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 7-9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), водночас, у заявника не виникало проблем при виїзді за межі країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року); шукач захисту мав можливість цілковито дотримуватися канонів віросповідання в регіоні постійного проживання на Батьківщині (арк. 5 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), на території Нігерії у заявника ніколи не виникало проблем або конфліктів з цивільним населенням країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), він ніколи не був учасником міжетнічних або міжрелігійних конфліктів на Батьківщині, ані заявник, ані його родичі не зазнавали жодних пригнічень, обмежень або дискримінації у порівнянні з іншими громадянами Нігерії (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року; арк. 2 співбесіди від 04.03.2021 року).

Таким чином, вказано у висновку, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Нігерії, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання заявника біженцем в Україні.

Як зазначено у висновку, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо також визначити, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання у випадку повернення на Батьківщину (арк. 7 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), під час проживання в Нігерії його основоположні права та свободи не порушувались (арк. 6 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи відсутні (арк. 4,9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року). Шукач захисту мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, заявника також не звинувачували на території Нігерії у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 2 протоколу співбесіди від 04.03.2021 року), що вказує на відсутність елементу дискримінації заявника або членів його родини на території Нігерії, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту станом на березень 2021 року також відсутня інформація стосовно причетності близьких родичів заявника до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності (арк. 6 співбесіди від 26.02.2021 року). В той же час елемент неможливості повернення заявника до країни громадянської належності через економічні проблеми, конфлікти з родичами не розглядається існування у шукача захисту обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання у разі повернення до Нігерії. Надання завідомо неправдоподібної інформації та повідомлення вигаданої легенди переслідування дають підстави вважати, що виїзд за межі Нігерії відбувся з метою пошуку кращих умов для життя за межами країни громадянської належності заявника, був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до більш економічно-стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами та покращити життя.

У висновку вказано, що відповідно до наявної ІКП встановлено, що Республіка Нігерія просувається в рейтингу країн, які забезпечують правопорядок на своїх територіях, наявні позитивні тенденції стосовно стабілізації соціально- політичної ситуації на території країни громадянської належності заявника.т Також, з проведеного аналізу інформації по країні походження встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупованням «Боко Харам» та досягає великого прогресу в протистоянні тероризму на північному сході країни. З урахуванням вищезазначеного можливо дійти висновку, що виїзд заявника на територію України, подальше звернення до територіального підрозділу ДМС було обумовлено не потребою у міжнародному захисті, а пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації перебування в Україні, про що прямо зазначає заявник під час проведення протоколу співбесіди (арк. 2 протоколу співбесіди від 04.03.2021 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року).

Зокрема, встановлено у висновку, шукач захисту із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями, про зазначене свідчить обставина нелегального перебування заявника на території України з 16.01.2021 року до моменту звернення до територіального 18.02.2021 року, у зв`язку з чим по відношенню до заявника було складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно зі ст. 203 КУпАП. За результатами розгляду заяви особи було встановлено, що заявник не має потреби в набутті міжнародного захисту на території України та звертається до територіального підрозділу ДМС лише з метою отримання документів, які б дозволили йому легально знаходитись на території України, використовуючи процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як засіб для легалізації в Україні через відсутність документів для легального перебування в Україні. В той же час, надання завідомо неправдоподібної інформації шляхом використання вигаданої легенди переслідування надають підстави вважати, що звернення до територіального підрозділу ДМС відбулось лише з метою легалізації в Україні, виїзд за межі країни громадянської належності був спричинений бажанням пошуку варіантів для кращого життя, належного працевлаштування за межами країни громадянської належності.

Зважаючи на вищенаведене, вказано у висновку, особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН від 01.12.2013 року з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні поняття «біженець».

09.03.2021 року відповідачем прийнято наказ №45 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

09.03.2021 року відповідачем на підставі наказу №45 від 09.03.2021 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-356 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке ОСОБА_1 отримав 11.03.2021 року.

Не погодившись з наказом №45 від 09.03.2021 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилався.

Фактично, доводи позивача є його припущенням. Позивач не повідомив причини неможливості внутрішнього переміщення у Нігерії для уникнення сімейного конфлікту з родичами, з урахуванням того, що площа Нігерії складає майже 1000000 кв.м. (Площа ж України складає більше 600000 кв.м.).

Щодо проблематики переслідувань позивача, суд, оцінюючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Однак, позивач зазначив, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Більш того, як встановлено судом, сам позивач під час співбесіди зазначав, що у нього особисто не виникало в Нігерії жодних проблем, в тому числі таких, що були б пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що йому особисто ніхто не погрожував.

Суд зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду з боку позивача протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу переслідування ОСОБА_1 за конвенційними ознаками.

При вирішення даної адміністративної справи суд також враховує, що країну громадянської належності ОСОБА_1 покинув у 2009 року, з 2016 року фактично виникли обставини з якими позивач пов`язує причини неможливості повернення до країни громадянської належності.

При цьому до органу міграційної служби звернувся лише 18.02.2021 року.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, в тому числі ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що ним були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легалізувати власне перебування на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

При цьому сам позивач зазначає, що звернувся до міграційного органу з метою легалізації власного перебування на території України.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у її заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Нігерії її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Суд враховує, що позивач на 3 курсі поїхав до Нігерії де проживав деякий час.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань її за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні постійного проживання, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Нігерії та перебуваючи поза її межами позивач та його родичі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Нігерії, з огляду на наступне.

Так, Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки викладені у по справі Верховного суду від 28.11.2018 року по справі №420/133/19.

Щодо посилання позивача під час співбесіди на звернення до Державної міграційної служби України з метою легалізації на території України, то суд зазначає, що ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянин Нігерії ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знаходить підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 45 від 09.03.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення щодо громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Суддя Корой С.М.

.