Справа № 540/59/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/59/21
Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

Дата і місце ухвалення 25.02.2021р., м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25.02.2021р. по справі №540/59/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 14.08.2020р. № 146.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував пункт 13 наказу Державної міграційної служби України від 14.08.2020 № 146 щодо визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.07.2003, серії ХС №047325 від 15.02.2008 та серії ХС№ 051326 від 25.05.2012, виданих громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб, а отже не має жодного відношення до органу який у 2003 р. документував позивача посвідкою на постійне місце проживання в Україні. Вважає, що позивача документовано відповідними посвідками з порушенням вимог п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», а отже рішення ДМС України про визнання останніх недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, є законне та обґрунтоване.

З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.04.2013 року громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернулась до Управління міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області з клопотанням щодо видачі їй посвідки на постійне проживання в України, на підставі абз. 3 п. 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію».

03.07.2003р. УМВС України в Херсонській області прийнято рішення (оформлене у вигляді висновку про залишення на постійне проживання в Україні) про документування позивача посвідкою на постійне проживання.

10.07.2003 року заявника документовано тимчасовою посвідкою на проживання в України серії НОМЕР_1 від 10.07.2003 р., яку в подальшому двічі було замінено на нові, з підстав непридатності останньої для користування.

У липні та червні 2020р. ОСОБА_1 зверталась до Управління ДМС України в Херсонській області із заявами про обмін паперової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 25.05.2012р. на ІD-посвідку, у зв`язку з її непридатністю останньої для подальшого користування.

29.07.2020р. начальником Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області затверджено висновок, яким встановлено, що рішення про видачу громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.07.2003р., серії НОМЕР_3 від 15.02.2008р. та серії ХС №051326 від 25.05.2012р. прийняті з порушенням вимог Закону, а отже підлягають скасуванню відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, видання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

14.08.2020р. голова Державної міграційної служби України прийняв наказ №146, яким визнав недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню видані позивачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.07.2003р., серії НОМЕР_3 від 15.02.2008р. та серії НОМЕР_2 від 25.05.2012р.

Не погоджуючись із законністю вказаного вище наказу, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що у 2003 році уповноважений орган перевіряв законність перебування позивача на території України та документував останню посвідками на постійне місце проживання, а отже вилучення та знищення останніх через сімнадцять років, з підстав порушення процедури їх видачі є порушенням принципу «належного урядування».

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001р. за №2491-III (далі по тексту - Закон №2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 2491 визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих Положень Закону №2491 вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п. 4 розділу V Закону №2491 встановлено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Отже, колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону №2491.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1988 році, а Закон України «Про імміграцію», прийнятий 07 червня 2001 року, передбачав набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Отже, позивачу відповідно до положень Закону України «Про імміграцію», правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 27.02.2018 у справі № 810/1709/17, від 13.03.2018 у справі № 820/3610/17, від 27.03.2019 у справі № 820/1863/17, від 29.03.2018 у справі № 820/1881/17, від 11.07.2018 у справі № 820/2244/16.

Статтею 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 Порядку №1983 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку №1983).

За приписами п. 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону №2491. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п. 24 Порядку № 1983).

З наведених вище вимог Закону №2491 та положень Порядку №1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Колегія суддів зазначає, що при наданні 10 липня 2003 року позивачу посвідки на постійне проживання в Україні на підставі п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону № 2491 УМВС України в Херсонській області проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує прийняттям протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст. 12 Закону №2491, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) позивача.

Згідно з п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012р. за № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону № 2491.

Отже, посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 у справі № 820/1608/17.

Однак, ані статтею 12 Закону № 2491, ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, через пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Як зазначалось вище, п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Разом з тим, інших випадків, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.

Крім того, з приводу доводів відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491 було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V Прикінцеві положення Закону №2491 рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону № 2491 Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491.

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 за № 1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України Про імміграцію, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491 (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Отже, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 за №1983 вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого Прикінцевими положеннями Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до наведеного вище, жоден громадянин В`єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок затверджено Кабінетом Міністрів України всупереч п. 2 розділу V Прикінцевих положень Закону № 2491 та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.

Недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 у справі №810/1709/17, від 20.03.2019 у справі №820/391/19.

Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача, видана УМВС України в Херсонській області, отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Однак, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 від 27.07.2020р. встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню (а. с. 42-44).

Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідку на постійне проживання, за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів правомірності Наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 146 від 14.08.2020р. в частині, що стосується позивача (п. 13).

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що Наказ ДМС України 146 від 14.08.2020р. в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.07.2003, серії ХС №047325 від 15.02.2008 та серії ХС№ 051326 від 25.05.2012, виданих громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію» та Порядком № 1983.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні Кlаss та інші проти Німеччини від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, орган, що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну процесуальні гарантії вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п. 23 Порядку № 1983.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» або вчинено злочин.

На підставі викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжує негативні наслідки для нього.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без урахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

Разом з тим, колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04), в якому викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".

Так, Європейським судом з прав людини вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).

Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Наказ ДМС України в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.07.2003, серії ХС №047325 від 15.02.2008 та серії ХС№ 051326 від 25.05.2012, виданих громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію» та Порядком № 1983, є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25.02.2021р. - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя Бойко А.В.
Судді Федусик А.Г. Шевчук О.А.