Справа № 343/659/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року

м. Київ

справа № 343/659/17

адміністративне провадження № К/9901/3766/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №343/659/17

за позовом ОСОБА_1 до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії за віком, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 8 червня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Андрусіва І.М., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 жовтня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Шавеля Р.М., суддів: Бруновської Н.В., Кузьмича С.М.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати неправомірними дії Долинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (яке ухвалою суду від 25.05.2017 було замінено на належного відповідача - Калуське ОУПФ України Івано-Франківської області) щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу період роботи продавцем в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001 та зобов`язати відповідача провести їй перерахунок пенсії за віком з урахуванням вказаного страхового стажу.

Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 8 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 жовтня 2017 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суди встановили, що ОСОБА_1 взята на облік в Управлінні ПФ України в Долинському районі Івано-Франківської обл., правонаступником якого є Калуське ОУПФ України Івано-Франківської обл., та отримує з 10.05.2012 пенсію за віком.

Під час призначення пенсії та визначення тривалості страхового стажу позивачки відповідачем не було враховано період її роботи продавцем в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до Пенсійного органу із заявою про зарахування до стажу роботи вказаного періоду та проведення перерахунку пенсії.

Згідно з листом Долинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 1739/03-01 від 07.03.2017 за інформацією відділу платежів до пенсійної системи МП «Полонина» за період з серпня 1992 року по вересень 2001 року страхових внесків не нараховувало та не сплачувало. За таких умов для зарахування в страховий стаж спірного періоду Управління немає підстав. Крім того, є відсутніми індивідуальні відомості про ОСОБА_1 як застраховану особу за 2000-2001 роки.

Вважаючи, що Пенсійним органом протиправно не включено до її страхового стажу період роботи продавцем в МП «Полонина» з 18.08.1992 по 03.09.2001, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не має стажу застрахованої особи в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через несплату роботодавцем за неї страхових внесків.

Позивачка не погодилася із зазначеними рішеннями і подала касаційну скаргу з вимогами про їх скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог, скаржниця зазначила про те, що спірний період роботи підтверджується належними записами в її трудовій книжці, а обов`язок сплачувати страхові внески та подавати дані для персоніфікованого обліку покладений на роботодавця.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Верховний Суд переглянув судові рішення у межах касаційної скарги, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про часткове задоволення скарги з огляду на таке.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За змістом статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судами встановлено, що згідно із записами трудової книжки ОСОБА_1 , остання 18.08.1992 була прийнята в МП «Полонина» (наказ від 18.08.1992 №2) та 03.09.2001 звільнена з роботи за згодою сторін (наказ від 03.09.2001 № 4).

Відповідно до статті 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Таким чином, позивачка не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів її роботи на такому підприємстві.

Відтак, фактично внаслідок невиконання МП «Полонина» обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України позивачка позбавлена соціальної захищеності та стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17.

Разом з цим, відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається судове рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Встановлено, що позивачка просить зобов`язати відповідача провести їй перерахунок пенсії за віком з урахуванням страхового стажу, набутого нею в МП «Полонина», з моменту призначення пенсії, тобто з 10.05.2012. До суду із вказаним позовом позивачка звернулася у квітні 2017 року, зазначивши, що відповідач листом №1739/03-01 від 07.03.2017, направленим у відповідь на її звернення, відмовив у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду роботи в МП «Полонина».

У зв`язку з цим слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на час подання позову) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в указаній вище редакції) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Як зазначила Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду в постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Відповідач у поданих на позов запереченнях ставив питання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску звернення до суду.

Проте, даним обставинам судами належної оцінки надано не було.

Разом з цим, за приписами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Зважаючи на вищезазначене, Суд дійшов висновку про скасування ухвалених у справі судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, яким, з урахуванням вимог статті 20 КАС України, є Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 8 червня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 4 жовтня 2017 року - скасувати.

Справу №343/659/17 направити на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

А.І. Рибачук,

Судді Верховного Суду