Справа № 600/1359/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1359/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні безпосередній участі у антитерористичній операції;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду третьої групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975».

В обґрунтування заявлених вимог позивач, посилаючись на встановлення йому ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, вказує про наявність права на призначення й виплату одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

Вказане обумовлене тим, що у 2015 році під час первинного огляду органами МСЕК встановлено позивачу 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (проходження військової служби під час мобілізації), а 17 травня 2018 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок поранення та захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. У зв`язку з наведеним позивач вважає, що він має право на отримання вказаної вище одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, що передбачено названими вище нормативно-правовими актами. Оскільки ІІІ групи інвалідності була встановлена позивачу у 2018 році, то сума допомоги має визначатися саме виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2018 року.

Разом з цим, відповідачем відмовлено у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності, посилаючись на те, що у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Вказану відмову позивач вважає протиправною, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби, починається саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.

Ухвалою суду від 29 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення Чернівецького обласного військового комісаріату як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відмовлено.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував. У поданому до суду відзиві просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на правомірність оскаржуваної відмови, яка прийнята на підставі пункту 4 статті 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Вказував, що встановлення первинної втрати працездатності позивача на 10% відбулося 18 червня 2015 року, у зв`язку з чим йому було виплачено допомогу в сумі 9646,00 грн. Разом з цим, оскільки в подальшому ступінь втрати працездатності позивача був змінений на ІІІ групу інвалідності, що відбулось після спливу встановленого пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дворічного строку (група інвалідності встановлена позивачу 17 травня 2018 року), то підстави для виплати одноразової грошової допомоги у заявленому позивачем розмірі у зв`язку зі встановленням групи інвалідності відсутні. Крім цього, відповідач посилався на правові висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, відповідно до яких дворічний строк для виплати одноразової в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Водночас у відзиві зазначено, що зобов`язання Міністерство оборони України призначити одноразову грошову допомогу є втручанням у його дискреційні повноваження та його виключною компетенцією.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року заяву Міністерства оборони України про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору задоволено; залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки; запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору подати до суду пояснення щодо позову та відзиву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, подала до суду пояснення, в яких зазначила, що група інвалідності встановлена позивачу понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності, а тому у відповідності до вимог пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплата йому одноразової грошової допомоги не здійснюється. Вказуючи на безпідставність заявлених позовних вимог, третя особа просила суд відмовити у їх задоволенні.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року клопотання Міністерства оборони України про витребування доказів задоволено. Витребувано у Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки належним чином засвідчену копію протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних соціальних сум від 13 липня 2018 року №73 з відміткою про доведення його до відома ОСОБА_1 під особистий підпис або іншу інформацію про ознайомлення ОСОБА_1 із протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних соціальних сум від 13 липня 2018 року №73.

Ухвалою суду від 27 травня 2021 року у задоволенні заяви представника Міністерства оборони України про залишення позову без розгляду у даній справі відмовлено.

Клопотань про розгляд справи за участю сторін до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі її обставини, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до довідки військової частини польова пошта НОМЕР_1 №1088 від 29 травня 2015 року сержант ОСОБА_1 з 07 травня 2014 року по 15 липня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Вказане також підтверджується довідкою Вижницького районного військового комісаріату Чернівецької області від 27 лютого 2018 року №67.

Згідно з довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14 жовтня 2014 року №966 сержант за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 16 липня 2014 року одержав мінно-вибухову травму, акутравму правого вуха, гостра правобічна нейросенсорна приглухуватість.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 27 березня 2015 року №84 сержант ОСОБА_1 , який знаходився у розпорядженні командира військової частини, звільнений наказом командира 72 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 07 березня 2015 року №45-рс у запас за пунктом 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», вважається таким, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Вижницького РВК Чернівецької області. З 27 березня 2015 року виключений за списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Крім цього, зі змісту наведеного наказу вбачається, що позивачу виплачено надбавку за військовим званням та надбавки за вислуги років, грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2015 рік, одноразову грошову допомогу при звільненні.

Як вбачається з довідки Чернівецького обласного центру МСЕК від 18 червня 2015 року серії 10ААА №007025, ОСОБА_1 встановлено 10% втрати працездатності.

Згідно з протоколом засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №80 від 07 березня 2018 року травма ОСОБА_1 «стан після мінно-вибухової травми (16 липня 2014 року), акутравми правового вуха, ускладненої гострою правобічною нейросенсорною приглухуватістю», пов`язані із захистом Батьківщини; захворювання «виражений емоційно-лабільний (астенічний) розлад внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми (16 липня 2014 року), ускладнений інсомніями (F06.62), ВСД з легким ЛГС на фоні перенесеної ЗЧМТ (16 липня 2014 року). Вертеброгенна тораколюмбалгія. Післятравматичний синдром» пов`язане із захистом Батьківщини.

Згідно з довідкою Чернівецької медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 17 травня 2018 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності та ступінь втрати працездатності у розмірі 40%.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 13 липня 2018 року №73, сержанту в запасі ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги. Посилаючись на пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункт 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, комісія вказала, що групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності.

Разом із цим повідомлено, що допомога у зв`язку з встановленням 10% втрати працездатності виплачена в сумі 9646,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби передбачено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений статтею 16-3 Закону №2011-XII, якою було доповнено зазначений Закон у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04 липня 2012 року №5040-VI, який набрав чинності з 01 січня 2014 року.

Зокрема, пунктом 9 статті 16-3 Закону №2011-XII визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної вище норми Кабінетом Міністрів України 25 грудня 2013 року прийнято постанову №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок №975 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Підпунктом 1 пункту 6 Порядку №975 встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Згідно з пунктом 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу 10% втрати працездатності) та абзацом 1 зазначеного пункту (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Аналогічного змісту положення були передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, яка набрала чинності з 01 січня 2014 року і була чинною на момент встановлення позивачу 10% втрати працездатності.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Отже, змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Крім цього, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 липня 2020 року у справі №240/10153/19, яку суд застосовує в даних правовідносинах в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства.

Також варто зауважити, що Верховний Суд у даній постанові відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №295/3091/17, від 21 червня 2018 року у справі №760/11440/17, від 30 вересня 2019 року у справі №825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла наступного висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII: право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

З огляду на наведене, Верховний Суд вказав, що пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували, а також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.

Крім цього, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2020 року (справа №1.380.2019.006957), згідно з якою дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно. При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання одноразової грошової допомоги, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.

Поряд з цим, Верховний Суд у названій вище постанові зазначив, що встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги; встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми; дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.

З матеріалів цієї справи вбачається, що на час встановлення позивачеві 10% втрати працездатності (18 червня 2015 року) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.

З дня встановлення позивачеві 10% втрати працездатності (18 червня 2015 року) до дня встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (17 травня 2018 року) минуло більше двох років.

Враховуючи викладене, зважаючи на норми права, якими врегульовано спірні правовідносини, та наведену вище правову позицію Верховного Суду у даній категорії справ, оскільки ІІІ групу інвалідності було встановлено позивачу після спливу двох років з дня встановлення 10% втрати працездатності, суд вважає, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Отже, відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, діяв у межах своїх повноважень та на виконання вимог Закону №2011-ХІІ та Порядку №975, а тому правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

При вирішенні цієї справи судом також взято до уваги і правову позицію Верховного Суду, викладену з подібних правовідносин у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №824/531/19-а.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами та/або рішеннями, зазначеними у частині першій статті 266-1 цього Кодексу, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів протиправність оскаржуваної відмови.

Натомість відповідач у ході судового розгляду справи довів безпідставність заявлених позовних вимог про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії, а тому суд відмовляє у задоволенні даного позову повністю.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 27 травня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач Міністерство оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. О. Кобилянської, 32, м. Чернівці, 58000, ).

Суддя О.П. Лелюк