Справа № 420/4364/21
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4364/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №49 від 15.03.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 23.02.2021 року звернувся до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач на підставі наказу №49 від 15.03.2021 року відмовив йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вищезазначене рішення вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються позивача. Крім того, Імам ОСОБА_2 зазначає, що він не може повернутись до країни походження Нігерії, оскільки там небезпечно та наявна ситуація загального поширеного насилля з боку терористичних угрупувань. Також позивач зазначає, що в цій країні у нього немає родичів та знайомих, оскільки народився та проживав він все своє життя у ОСОБА_3 , м. Мекка. На думку позивача, зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної про відмову у наданні йому цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 29.03.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Обраний судом спосіб розгляду адміністративної справи №420/4364/21 був обумовлений процесуальними положеннями КАС України, а також тим, що на території України встановлено карантин та запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

05.05.2021 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 16-32), з якого вбачається, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області позов не визнає та зазначає, що звернення ОСОБА_1 із заявою за захистом в Україні не містить жодних належних обґрунтувань та аргументів для надання йому такого захисту. Крім того, у міграційного органу відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому позивачу обґрунтовано відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На думку представника Головного управління ДМС України в Одеській області, звернення позивача із заявою про звернення за захистом в Україні має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Відповідачем разом з адміністративним позовом було надано до суду належним чином засвідчені матеріалі особової справи позивача (а.с. 35-222).

Відповіді на відзив та, відповідно, заперечень на неї, сторонами до суду надано не було.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином Нігерії, уродженцем та мешканцем АДРЕСА_1 (а.с. 116).

За національністю нігерієць, за етнічною належністю хауса, за віросповіданням -мусульманин, сповідує Іслам. Рідною мовою є хауса, позивач також вільно володіє арабською та російською мовами. За сімейним станом неодружений, ніколи не перебував у шлюбних стосунках, дітей немає. Невійськовозобов`язаний (а.с. 116-122).

Повну середню освіту здобув у м. Мекка Саудівській Аравії у початковій школі « ОСОБА_4 » з 1 по 6 класи (м. Мекка), та у вищій школі «Абі Удейда» з 7 по 12 класи (а.с. 119).

На території Саудівська Аравія не працював через навчання.

Вперше ОСОБА_1 приїхав до України в 2009 році з метою навчання у вищому навчальному закладі, отримавши українську візу при дипломатичному представництві України в Саудівській Аравії (а.с. 120).

На території України позивач навчався на підготовчому факультеті Харківської фармацевтичної академії протягом 2009-2010 років, а протягом 2011-2016 роках у Харківському національному університеті радіоелектроніки (біомедична інженерія), де здобув ступінь бакалавра (а.с.119).

Імам ОСОБА_2 було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.10.2015 року строком дії до 28.07.2017 року (а.с. 129, 192).

Востаннє позивач в`їхав на територію України 04.07.2018 року авіарейсом Джидда (Саудівська Аравія) - Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна), легально, на підставі закордоного паспорту та візи типу D серії НОМЕР_2 (а.с. 120).

На території України ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Станом на теперішній час працює на автомийці, до цього працював інженером пульту систем безпеки у м. Одесі.

23.02.2021 року позивач звернувся до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування зазначеної заяви зазначив, що не може повернутися до Нігерії, оскільки там небезпечно та наявна ситуація загального поширеного насилля з боку терористичних угрупувань. Також позивач зазначає, що в цій країні у нього немає родичів та знайомих, оскільки народився та проживав він все своє життя у Саудівській Аравії, м. Мекка (а.с. 116-122).

15.03.2021 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту (а.с. 192-212). У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, визначених п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому міграційним органом зазначено, що твердження шукача захисту носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення процедурних заходів щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування позивач надав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.

На підставі вищезазначеного висновку, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №49 від 15.03.2021 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.191).

Не погоджуючись із зазначеними рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом (а.с. 1-4).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши під час судового розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 , відзив Головного управління ДМС в Одеській області, матеріали особової справи позивача та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як встановлено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1 та 7 статті 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку" видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так вперше ОСОБА_1 приїхав до України ще в 2009 році з метою навчання у вищому навчальному закладі, отримавши при цьому українську візу при дипломатичному представництві України в Саудівській Аравії.

Востаннє позивач в`їхав на територію України 04.07.2018 року, авіасполученням Джидда (Саудівська Аравія) - Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна), отримавши в Нігерії у посольстві України в`їзну візу типу D серії (М)У 06107437 від 16.04.2018 року (строком дії до 15.07.2018 року).

Водночас звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось тільки 22.02.2021 року, тобто майже через три роки.

З даного приводу у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадської належності, прибуття в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд зазначає, що з матеріалів особової справи вбачається, що позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності до України у 2018 році. У той же час, елемент легального виїзду особи з Нігерії до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та безперешкодного отримання української візи вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади країни громадянської належності.

Будь-яких проблем з перетинанням кордонів Нігерії (маршрут Джидда (Саудівська Аравія) - Каїр (Єгипет) - Абуджа (Нігерія) та оформленням візи до України у нього не виникало (арк. 6 протоколу співбесіди від 10.03.2021 року).

Усе вищезазначене свідчить про відсутність жодних утисків, переслідувань з боку державних органів та можливість і бажання позивача користуватися захистом країни громадянської належності.

Також шукач захисту безперешкодно оформив на території Саудівської Аравії (м.Джидда) у дипломатичному представництві Нігерії паспортний документ серії А 08142508 (дата видачі 20.07.2017 року, дійсний до 19.07.2022 року), що також свідчить про відсутність жодних проблем та дискримінації при зверненні до державних установ країни громадянської належності та можливість реалізації своїх прав та свобод.

Суд звертає увагу на те, що при зверненні до органів Державної міграційної служби України позивачем не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Водночас виїзд з країни громадянської належності, зі слів позивача, відбувся задля отримання ним вищої освіти на території України. При цьому метою звернення за захистом до міграційного органу 22.02.2021 року, за твердженням ОСОБА_1 , є його бажання легально перебувати на території України з метою отримання подальшої освіти та роботи. На момент звернення із відповідною заявою позивач також повідомив, що на території Нігерії в нього не залишилось проживати нікого з близьких родичів. Усі близькі родичі заявника перебувають на території м. Мекки (Саудівська Аравія). Водночас він не має наміру повертатись, ані до Саудівської Аравії, ані до Нігерії, оскільки не зможе там знайти роботу.

Суд зазначає, що прагнення до кращого життя, відсутність коштів на навчання та на повернення на Батьківщину, а також небажання нелегально проживати на території України, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27.06.2019 року по справі №815/3927/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас суд критично ставиться до посилання позивача щодо погроз йому з боку представників угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки зазначенні твердження жодним чином не обґрунтовані, не аргументовані та не містять жодних документальних підтверджень. Разом з тим, як зазначав позивач під час співбесід міграційному органі, він ніколи не контактував із представниками організації « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 174), також відсутні жодні погрози з боку «Боко ОСОБА_5 » близьким родичам позивача на території Нігерії (а.с. 175). Заявника або членів його родини ніколи не переслідували державні або недержавні суб`єкти в Нігерії, не затримували та не заарештовували у країні громадянської належності, не викрадали (а.с. 173). Ані заявник, ані його близькі родичі не скоювали злочини в Нігерії або інших країнах Африки, не були засуджені у судовому порядку, немає стосовно них вироку суду на Батьківщині, що довідково свідчить про відсутність обґрунтованих причин неможливості повернення позивача на країни належності (а.с. 173).

Щодо посилання позивача на війну між християнами та мусульманами на території Нігерії, то зазначена обставина взагалі не має конкретного відношення до нього. Так за твердженням ОСОБА_1 вищезазначену інформацію він почув від людей, які приїздили до Саудівської Аравії, а також він читав про це у мережі Інтернет, соціальних мережах, що додатково вказує про відсутність будь-якого відношення зазначеної ситуації до заявника (а.с. 171).

Також позивач зауважив про наявність мовної проблеми у Нігерії, а саме наявність держаної мови англійської та понад 500 діалектів (а.с. 175). Разом з тим, надалі ним було спростовано повідомлену інформацію, зазначивши, що на момент перебування у Нігерії у державних органах він спілкувався англійською мовою, а в повсякденному житті - мовою хауса (а.с. 182, 184), що свідчить про відсутність у нього адапційних проблем.

З матеріалів особової справи позивача встановлено, що до ОСОБА_1 в країні його походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності він не притягувався. Позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участь не брав. Крім того з матеріалів особової справи вбачається, що позивач особисто неодноразово зазначав, що до нього жодних погроз чи переслідувань на території Нігерії не було.

Посилання позивача в адміністративному позові на те, що головним управління ДМС України в Одеській області при прийнятті наказу не було враховано інформацію по країні його громадянської належності, яка свідчить про неможливість його повернення на Батьківщину, суд в якості належного доказу обґрунтованості позовних вимог до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Крім того, суд зазначає, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона - психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалами особової справи ОСОБА_1 не спостерігаються факти переслідування позивача в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Усні ж твердження з приводу переслідувань є не підтвердженими будь-якими доказами.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації, а навпаки, позивачем підтверджено, що він не належав та не належить до таких груп, що відповідно позбавляє підстав віднесення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у цій країні.

Таким чином суд вважає, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер, вони не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових, письмових або будь-яких інших об`єктивних доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №49 від 15.03.2021 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, тобто обґрунтовано, в межах повноважень відповідача та з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення, тобто правомірно, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/4364/21 не здійснювати.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 241-246, 251, 255, 257-258, 260-262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.