Справа № 640/16297/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

представника позивачів: Рудої О.В.

представника відповідачів: Кубів С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дії та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - позивачі) звернулися до суду із адміністративним позовом до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач, Департамент) у якому просили:

- визнати протиправними дії Департаменту щодо ненадання повної та своєчасної відповіді на адвокатські запити адвоката Годецького І.Ю. від 26.06.2019 року та 24.07.2019 року та на адвокатський запит адвоката Рудої О.В. від 16.08.2019 року;

- визнати протиправними дії Департаменту щодо розповсюдження персональних даних ОСОБА_2 , шляхом надання ОСОБА_4 від 17.10.2017 року № 073/09/01-Г-1710/11 без врахування вимог Закону України «Про захист персональних даних»;

- визнати протиправними дії Департаменту щодо винесення наказу № 169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта» та зобов`язати Департамент скасувати наказ № 169 від 25.06.2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року зазначений позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо ненадання повної та своєчасної відповіді на адвокатські запити адвоката Годецького Ігоря Юрійовича від 26.06.2019 року та 24.07.2019 року та адвокатський запит адвоката Рудої Оксани Володимирівни від 16.08.2019 року.

Визнано протиправними дії Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо винесення наказу № 169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта».

Скасовано наказ № 169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.06.2018 року Департаментом, відповідно до ч. 2 ст. 391 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 15 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», п.22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», на підставі листа ОСОБА_5 від 18.06.2018 року прийнято наказ №169 «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта» (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

Як вбачається з оскаржуваного наказу, зокрема, Департаментом:

- скасовано право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція №32 під нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 » від 29.09.2017 року №КВ 10. Замовник - ОСОБА_2 ;

- скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція №32 під нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 » від 23.10.2017 року №19. Замовник - ОСОБА_2 ;

- наказано управлінню дозвільних процедур забезпечити невідкладне направлення копії наказу до Державної архітектурно-будівельної інспекції України для виключення запису щодо реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 29.09.2017 року №КВ 10 та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 23.10.2017 року №19 з єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмов у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Як зазначає в позовній заяві ОСОБА_1 , в середині лютого 2019 року, остання отримала копію позовної заяви ОСОБА_4 до якої було додано наказ №169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта».

В інтересах клієнта, адвокатом Годецьким І.Ю. на адресу Департаменту надіслано адвокатський запит №б/н.

Вказаним запитом представник позивача просив надати відповідача належним чином завірені копії всієї проектної документації, в т.ч. наказ, яку належить мати (має) Департаменту при прийнятті документів та прийняття рішення про реєстрацію декларації, яка була розроблена проектувальником та замовником, та надана Департаменту довіреною особою; у випадку відсутності запитуваних документів, надати всі матеріали службового розслідування, з цим фактом та матеріали щодо притягнення до відповідальності особи, яка реєструвала декларацію - ОСОБА_6 та її керівника. Надати документи, на підставі яких проводилась перевірка достовірності внесеної інформації в декларацію; надавати інформацію: ким, коли було ініційовано процедуру скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта та на підставі яких документів та надати завірену копію наказу №169 від 25.06.2018 року; вказати причини неповідомлення власника нежитлового приміщення АДРЕСА_2 про прийнятий наказ №169 від 25.06.2018 року; надати інформацію на якій нормативно-правовій підставі ким ОСОБА_4 було надано копію декларації від 17.10.2017 року №073/09/01-Г-1710/11 та інші документи та листування з відображенням у них персональних даних, які відповідно до вимог чинного законодавства заборонено розповсюджувати; надати належним чином завірені копії заяв на видачу копії наказу №169 від 25.06.2018 року, копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації №073/09/01-Г-1710/11 від 17.10.2017 року, листування.

Згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення, вказаний запит відповідачем отримано 01.07.2019 року.

04.07.2019 року листом за вих. № 073-5986 Департаментом надано відповідь на адвокатський запит позивача.

У липні 2019 року адвокатом Годецьким І.Ю. на адресу Департаменту ДАБІ повторно надіслано адвокатський запит №б/н.

Згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення, вказаний запит відповідачем отримано 25.07.2019 року.

01.08.2019 року листом за вих. № 073-6802 Департаментом надано відповідь на адвокатський запит позивача.

В подальшому, 16.08.2019 року адвокат Руда О.В., звернулася в інтересах позивача до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва Виконавчого органу КМР з запитом вих. №073/6909, з питаннями зазначеними в попередніх запитами.

Проте, як зазначено позивачем, відповіді на вищезазначений запит, станом на момент подання позовної заяви, позивачі не отримали.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на адвокатські запити від 26.06.2019 року, 24.07.2019 року та 16.08.2019 року відповідачем несвоєчасно та не в повному обсязі надано відповідь, чим порушено порядок надання відповіді на адвокатський запит та права позивача на отримання інформації, що підтверджує відсутність підстав для винесення наказу №169. Окрім цього, позивач наголошує, що відповідачем порушений порядок розповсюдження персональних даних щодо ОСОБА_2 .

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку, що оскаржуваний наказ видано не за результатами здійснення архітектурно-будівельного контролю, а на підставі листа ОСОБА_5 від 18.06.2018 року, чим порушено порядок здійснення державного архітектурно-будівельний контролю, який має бути дотриманий також у випадку застосування заходів, визначених частиною другою статті 391 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог визнати протиправними дії Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо ненадання повної та своєчасної відповіді на адвокатські запити адвоката Годецького І.Ю. від 26.06.2019 року та 24.07.2019 року та адвокатський запит адвоката Рудої О.В. від 16.08.2019 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)..

Підпунктами 1, 2 пункту 1 статті 1 Закону №5076-VI визначено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 2 Закону № 5076-VI закріплено, що адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Статтею 20 Закону № 5076-VI визначені професійні права адвоката, згідно яких під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 5076-VI адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Згідно частини другої статті 24 Закону № 5076-VI орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону № 5076-VI відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, адвокатом Годецьким І.Ю. на адресу Департаменту надіслано адвокатський запит №б/н, який отримано останнім 01.07.2019 року.

Судом встановлено, що 04.07.2019 року листом за вих. № 073-5986 Департаментом надано відповідь на адвокатський запит позивача.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначений лист був позначений штемпелем поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» датою 19.07.2019 року.

01.08.2019 року листом за вих. № 073-6802 Департаментом надано відповідь на адвокатський запит позивача від 24.07.2019 року.

Судом встановлено, що лист від 01.08.2019 року вих. № 073-6802 направлено Департаментом лише 03.08.2019 року, що підтверджується штемпелем поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта».

16.08.2019 року адвокат Руда О.В., звернулась в інтересах позивача до Департаменту із запитом вих. №073/6909, з питаннями зазначеними в попередніх запитами.

Судом встановлено, що відповідачем на виконання отриманого адвокатського запиту складено лист від 22.08.2019 року вих. №073-7485.

Проте, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду належних доказів направлення вказаних листів на адресу адвоката позивача, що свідчить про невиконання відповідачем обов`язку, закріпленого у статті 24 Закону №5076-VI, адже складення відповідних не може свідчити про їх фактичне направлення адресата.

Суд приходить до висновку про допущення Департаментом протиправної бездіяльності по відношенню до позивачів в частині не дотримання законодавчо визначеного строку для надання відповіді на адвокатські запити, оскільки, як підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, незважаючи на датування відповіді на дані запити, фактично такі відповіді надано з порушенням строку, встановленого ч. 2 ст. 24 Закону №5076-VI.

Також, судом досліджено надані Департаментом відповіді на вищезазначені запити позивача, та встановлено, що відповідачем не надано звернення ОСОБА_4 на підставі якого почалось проведення позапланової перевірки та листа ОСОБА_5 .

Тобто, запитувані адвокатами в інтересах позивача документи, відповідачем надано не було, що в свою чергу протирічить вищезазначеним нормам чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Департаменту щодо ненадання повної та своєчасної відповіді на адвокатські запити адвоката Годецького І.Ю. від 26.06.2019 року та 24.07.2019 року та адвокатський запит адвоката Рудої О.В. від 16.08.2019 року.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій Департаменту про розповсюдження персональних даних ОСОБА_2 , шляхом надання ОСОБА_4 від 17.10.2017 року № 073/09/01-Г-1710/11, без врахування вимог Закону України «Про захист персональних даних», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, статтею 1 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що володільцем чи розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, фізичні особи - підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону.

Згідно з ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних.

Відповідно до п.11 ч. 2 ст. 8 вказаного Закону суб`єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06.07.2010 №2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статтях 5 і 6 цієї Конвенції; …».

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у право, гарантоване статтею 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13.07.1995, заява №18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Отже, Департаментом на запит ОСОБА_4 було надано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 23.10.2017 року №КВ 19, з повним урахуванням Закону України «Про захист персональних даних» щодо замовника будівництва ОСОБА_2 .

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Департаменту щодо винесення наказу № 169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта» та зобов`язання відповідача скасувати вищевказаний наказ, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

25.06.2018 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва, відповідно до ч. 2 ст. 391 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 15 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», п.22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 року №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», на підставі листа ОСОБА_5 від 18.06.2018 року прийнято наказ №169 «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта» (далі по тексту - оскаржуваний наказ), відповідно до якого:

- скасовано право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція №32 під нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 » від 29.09.2017 року №КВ 10. Замовник - ОСОБА_2 ;

- скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція №32 під нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 » від 23.10.2017 року №19. Замовник - ОСОБА_2 ;

- управлінню дозвільних процедур забезпечити невідкладне направлення копії наказу до Державної архітектурно-будівельної інспекції України для виключення запису щодо реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 29.09.2017 року №КВ 10 та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 23.10.2017 року №19 з єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмов у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові та організаційні засади здійснення архітектурної діяльності визначає Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року №687-ХIV (далі по тексту - Закон України від 20 травня 1999 року №687-ХIV), статтею 10 якого встановлено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури, додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності, забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначає Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (далі по тексту - Закон України від 17 лютого 2011 року №3038-VI) (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені статтею 6 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 41 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI, державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Департамент здійснює повноваження щодо державного архітектурно-будівельного контролю в місті Києві та дозвільно-реєстраційних функцій стосовно об`єктів незначного (СС1) та середнього (СС2) класу наслідків (відповідальності), починаючи з 12.10.2016 року.

Керуючись Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до вимог Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.201 1 № 466 (далі - Порядок № 466) (у редакції, чинній на момент реєстрації повідомлення) та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 (далі - Порядок № 461) (у редакції, що діяла на момент реєстрації декларації) перевіривши повноту даних, Департамент зареєстрував подане замовником будівництва - ОСОБА_2 , повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 29.09.2017 № КВ 10 та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками від 23.10.2017 № КВ 19 на об`єкт будівництва «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 ».

Відповідно до пункту 11 Порядку № 466 замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданому ним повідомленні про початок виконання підготовчих або будівельних робіт.

Порядком № 461 передбачено, що відповідальність за достовірність даних, зазначених замовником у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, покладається на замовника, а функції органу держаного архітектурно-будівельного контролю на етапі подання таких документів зведено до перевірки повноти даних, вказаних замовником будівництва у відповідному документі декларативного характеру.

Між тим, судом першої інстанції не враховано, що функції органу держаного архітектурно-будівельного контролю на етапі подання замовником будівництва повідомлення про початок виконання підготовчих або будівельних робіт чи декларації про готовність до експлуатації об`єкта було зведено до внесення інформації, зазначеної у повідомленні/декларації до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Подання замовником будівництва інших документів, окрім примірника повідомлення про початок виконання будівельних робіт або декларації про готовність до експлуатації об`єкта, законодавством не передбачалось.

Процедура здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт визначена Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553 (далі - Порядок № 553) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Пунктом 7 Порядку № 553 визначено підстави проведення позапланової перевірки.

Строк проведення позапланової перевірки не може перевищувати десяти робочих днів, а у разі потреби може бути одноразово продовжений за письмовим рішенням керівника відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю чи його заступника не більше ніж на два робочих дні.

Як вже вище зазначалося судом, керуючись ст. 41 Закону та Порядком № 553, на підставі звернення ОСОБА_4 та наказу Департаменту від 29.05.2019 року № 353, посадовою особою Департаменту було розпочато проведення позапланової перевірки на об`єкті будівництва «Реконструкція квартири АДРЕСА_3 під нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 ».

Відповідно до п. 9 Порядку № 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб`єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об`єкт будівництва.

Пунктом 7 Порядку № 553 визначено, що під час проведення позапланової перевірки посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю зобов`язана пред`явити службове посвідчення та надати копію направлення для проведення позапланової перевірки.

Отже, позапланова перевірка може вважаться розпочатою після вручення направлення або відмови від отримання направлення на проведення перевірки суб`єктом містобудування.

Як зазначено апелянтом та не спростовано позивачами, під час виїзду на місце посадовою особою Департаменту, уповноважені особи замовника будівництва були відсутні, що унеможливило проведення перевірки з урахуванням п. 9 Порядку № 553.

Зазначене стало підставою направлення Департаментом простою поштовою кореспонденцією листа від 29.05.2018 року № 073-4883 на адресу замовника будівництва - ОСОБА_7 та проектанта ФОП ОСОБА_5 , щодо прибуття до Департаменту на 04.06.2018 року на 11 год. 00 хв. з необхідними для проведення перевірки документами.

На призначену дату, замовник будівництва ОСОБА_2 , а також розробник проектної документації ФОН ОСОБА_5 або їх уповноважені особи до Департаменту не прибули, документи не надали.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та не заперечується сторонами, замовником будівництва - ОСОБА_2 у вказаних вище деклараціях зазначено, що проектна документація розроблена ФОП ОСОБА_5 під керівництвом головного архітектора проекта - ОСОБА_5 , авторський нагляд здійснює також ОСОБА_5 .

Департаментом отримано лист від ФОП ОСОБА_5 (вх. Департаменту № 073/К-611 від 18.06.2018) в якому зазначено, що ФОП ОСОБА_5 проектну документацію на об`єкт будівництва «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 » не розробляв. Також, ФОП ОСОБА_5 повідомив контролюючий орган, що договір на здійснення проектних робіт - не укладався; договір на здійснення авторського нагляду - не укладався; договір на здійснення технічного нагляду - не укладався, крім того накази на призначення осіб, відповідальних на здійснення авторського та технічного нагляду також, не укладались (Т.1 а.с.91).

Судом першої інстанції не враховано, що викладені вище обставини свідчать про те, що замовником будівництва ОСОБА_2 наведено недостовірні дані у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № КВ 10 від 29.09.2017 та у декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками № КВ 19 від 23.10.2017, у частині розроблення проектної документації, чим порушено ч. 8 ст. 36 та ч. 10 ст. 39 Закон України від 17 лютого 2011 року №3038-VI.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, з метою повного і всебічного з`ясування всіх обставин даної адміністративної справи, колегією суддів апеляційної інстанції ухвалою від 13.04.2021 року витребувано у ФОП ОСОБА_5 додаткові докази по справі, а саме:

- проектну документацію розроблену ФОП ОСОБА_5 по реконструкції квартири АДРЕСА_2 , яка зазначена ОСОБА_2 у повідомленні про початок виконання будівельних робіт.

21.04.2021 року (вх.16257) на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява ФОП ОСОБА_5 , аналогічна поданій заяві до Департаменту 18.06.2018, в якій останнім зазначено, що він проектну документацію на об`єкт будівництва «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 » не розробляв, договір на здійснення проектних робіт - не укладався, договір на здійснення авторського нагляду не укладався, договір на здійснення технічного нагляду - не укладався, крім того накази на призначення осіб, відповідальних на здійснення авторського та технічного нагляду також, не укладалися.

Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 2 статті 39-1 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI (у редакції, що діяла на момент проведення перевірки) встановлено, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування декларації чи права на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю письмово повідомляє замовника протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Дана норма також регламентована Порядком № 466.

Таким чином, реєстрація декларації може бути скасована у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю факту наведення у ній недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом.

Під виявленням недостовірних даних у зареєстрованій декларації розуміється встановлення факту, що на дату реєстрації декларації, інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності.

Правовими положеннями ч. 7 ст. 36 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI передбачено, що право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, може бути скасовано відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі:

1) подання замовником заяви про скасування повідомлення про початок виконання будівельних робіт;

2) отримання відомостей про ліквідацію юридичної особи, що є замовником;

3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю.

Тобто, Законом України від 17 лютого 2011 року №3038-VI встановлено дві підстави для скасування декларації, а саме:

- ст. 39-1 підставою для скасування реєстрації декларації є виявлення факту наведення недостовірних даних, а саме: подання замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом;

- ч. 7 ст. 36 встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю, тобто порушень, які можливо встановити тільки під час проведення перевірки, проаналізувавши подані документи.

При цьому, жодна норма не передбачає скасування реєстрації декларації за результатами здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

Наслідки у вигляді скасування реєстрації декларації можуть застосовуватись уповноваженим органом у разі повідомлення/виявлення в цій декларації недостовірних даних, які дають підстави вважати об`єкт самочинним будівництвом.

Враховуючи виявлені порушення, Департаментом, відповідно до ч. 2 ст. 39-1 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI, п. 15 Порядку № 466 та п. 22 Порядку № 461, на підставі листа ОСОБА_5 від 18.06.2018 року та наказу від 25.06.2019 № 169, правомірно скасовано реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) від 29.09.2017 № КВ 10 та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками від 23.10.2017 № КВ 19 на об`єкт будівництва «Реконструкція квартири АДРЕСА_2 ».

Листом від 26.06.2019 року № 073-5977 Департамент письмово повідомив замовника будівництва - ОСОБА_2 про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, копія конверта, а також фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» від 27.06.2018, однак вказаний вище лист повернувся до Департаменту за закінченням встановленого строку зберігання.

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що правовими положеннями ст. 39 Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI, передбачено, що достатньою та необхідною правовою підставою для скасування органом архітектурно-будівельного контролю реєстрації повідомлення чи зареєстрованої декларації є встановлення факту наведення у ній замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, а по-друге жодною правовою нормою не регламентовано порядок виявлення органом архітектурно-будівельного контролю такого факту і його обов`язку проводити перевірку, якщо недостовірність зазначених у декларації даних є очевидною, не за результатом перевірки, а в процесі її проведення.

При цьому колегія суддів зазначає, що підставою для скасування реєстрації декларації про початок будівельних робіт є виявлення у ній недостовірних даних, внесених замовником, які дають підстави вважати об`єкт будівництва самочинним.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 826/8556/17.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачами заявлено позовні вимоги зокрема, про визнання протиправними дій Департаменту щодо винесення оскаржуваного наказу № 169 від 25.06.2018 року та зобов`язання Департаменту скасувати наказ від 25.06.2018 № 169.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги про скасування наказу № 169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта» суд першої інстанції незаконно вийшов за межі заявлених позовних вимог, що вказує на порушення норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, адже дії Департаменту під час винесення наказу № 169 від 25.06.2018 року «Про скасування права на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення та декларації про готовність до експлуатації об`єкта» були правомірними, а тому відсутні підстави для зобов`язання Департаменту скасувати оскаржуваний наказ № 169 від 25.06.2018 року, з огляду на його правомірність, відповідно до вищевикладених висновків суду апеляційної інстанції.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дії та скасування наказу задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо ненадання повної та своєчасної відповіді на адвокатські запити адвоката Годецького Ігоря Юрійовича від 26.06.2019 року та 24.07.2019 року та адвокатський запит адвоката Рудої Оксани Володимирівни від 16.08.2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 25.05.2021 року