Справа № 1.380.2019.006845
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 травня 2021 року

м. Київ

справа № 1.380.2019.006845

адміністративне провадження № К/9901/14868/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

перевіривши касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року

у справі № 1.380.2019.006845

за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради

до ОСОБА_1

треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про демонтаж самочинно встановлених прибудови до будинку та металевого гаражу,

УСТАНОВИВ:

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила, демонтувати самочинно здійснену прибудову, що складається з двох частин розмірами 3,48 х 3,85 м та 3,30 х 2,40 м до житлового будинку АДРЕСА_1 та металевий гараж під літ. "Г" розміром 3,35 х 5,53 м. в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 на землях комунальної власності та в межах червоної лінії вулиць Сяйво-Широка.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати металевий гараж під літ. "Г" розміром 3,35 х 5,53 м в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 на землях комунальної власності та в межах червоної лінії вулиць Сяйво-Широка. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

19 лютого 2021 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.006845.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.006845 повернуто особі, яка її подала, оскільки в такій не обґрунтовано наявність підстав передбачених ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

22 квітня 2021 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.006845.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року касаційну скаргу позивача залишено без руху у зв`язку із її невідповідністю вимогам ст. 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки в такій не обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України та не надано документ про сплату судового збору

На виконання вимог вищезазначеної ухвали про залишення касаційної скарги без руху скаржником направлено до суду документ про сплату судового збору та обґрунтовано наявність підстав касаційного оскарження, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України.

Відповідно до положень п. 8 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 ст. 328 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами п. п. 1-4 ч. 4 ст. 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 2 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у ч. ч. 2 і 3 ст. 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №813/6426/14, від 06 березня 2019 року у справі №814/2645/15, від 15 травня 2019 року у справі №813/6423/14 та від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18. Також позивач зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду висловлені у постановах від 31 липня 2018 року у справі №813/6426/14, від 06 березня 2019 року у справі №814/2645/15, від 15 травня 2019 року у справі №813/6423/14 та від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 є необґрунтованим, оскільки наведені судові рішення стосуються оцінки судом інших фактичних обставин справи. Так, у вищезазначених справах судами відмовлено у задоволенні вимог щодо демонтування самочинно збудованих споруд.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 сформував правовий висновок про те, що обов`язковому знесенню об`єкт будівництва підлягає у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем здійснено часткову реконструкції будинку з метою усунення аварійного стану, недопущення руйнації будинку та його збереження, а зокрема: збільшено розмір тамбуру з 1,87 х 2,80 м на 2,40 х 3,30 м, укріплено несучі конструкції та приведено цей будинок за рахунок реконструкції до належних технічних та санітарних норм. У спірних правовідносинах, відповідач здійснив покращення умов проживання з метою захисту житла від обвалу будинку в межах земельної ділянки для його обслуговування.

Посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питань застосування норми права у подібних правовідносинах не заслуговує на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював правову позиції щодо питань застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо демонтажу самочинно збудованих прибудов).

Крім того скаржником не зазначено, який саме висновок щодо питання застосування норми права необхідно сформулювати та на підставі аналізу яких актів законодавства, а колегія суддів Верховного Суду самостійно не встановила, що у судовій практиці, яка пов`язана із застосуванням наведених скаржником нормативно-правових актів, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що потребує вирішенню шляхом формулювання нової правової позиції.

Водночас, скаржнику необхідно врахувати, що підстави касаційного оскарження, передбачені п. 1 та п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України щодо застосування одних і тих самих норм права є взаємовиключними.

Верховний Суд не має самостійно визначати підставу для касаційного оскарження судових рішень, а таку підставу має вказувати заявник касаційної скарги з одночасним наведенням підстави касаційного оскарження з огляду на обставини справи та висновки судів попередніх інстанцій.

Так, скаржник фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судами у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до ч. 2 ст. 341 КАС України.

Отже, на даний час вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху скаржником не виконано, а саме не обґрунтовано наявності підстав касаційного оскарження згідно з ч. 4 ст. 328 КАС України.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 169 та ч. 2 ст. 332 КАС України касаційна скарга повертається особі, яка її подала, якщо зазначеною особою не усунуто недоліки касаційної скарги, залишеної без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин, касаційна скарга не приймається до розгляду і підлягає поверненню особі, яка її подала.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02 березня 2020 року у справі № 400/471/19 , від 04 березня 2020 року у справі № 500/1026/19 та від 09 квітня 2020 року у справи № 580/2839/19.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.006845 за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про демонтаж самочинно встановлених прибудови до будинку та металевого гаражу - повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не може бути оскаржена.

Судді І.В. Желєзний
Я.О. Берназюк Н.В. Коваленко