Справа № 320/1185/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м.Київ №320/1185/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.11.2020 №0-1027 про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2017 рік у сумі 13864,00 грн.; за 2018 рік у сумі 16129,90 грн.; за 2019 рік у сумі 36159,05 грн., всього 66152,95 грн. та №0-1027 про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2017 рік у сумі 3084,80 грн.; за 2018 рік у сумі 3588,97 грн.; за 2019 рік у сумі 8045,54 грн., всього 14719,31 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідач, формуючи податкові повідомлення-рішення у 2020 році про сплату сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством, оскільки право на застосування податковим органом пп. 266.10.3 п.266.10 ст.266 Податкового кодексу виникає лише з 01.01.2018. Крім того, вказує, що стави податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, встановлені та оприлюднені Білоцерківською міською радою лише 23.06.2017, а відтак не могли бути застосовані відповідачем при визначенні грошового зобов`язання за 2017 рік. Також, наполягає, що за наслідками розгляду справи, у випадку неправомірності нарахування податкового зобов`язання у частині, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, а відтак, спірні податкові повідомлення-рішення слід скасувати повністю.

Ухвалою суду від 08.02.2021 вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказує, що граничний термін сплати податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік є 31.08.2018, а відтак грошове зобов`язання податковий орган може визначити до 31.08.2021 враховуючи норми пп. 266.10.3 п.266.10 ст.266 Податкового кодексу. Стверджує, що відповідно до норм п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу позивач мав право звернутися до податкового органу для проведення звірки даних щодо нарахованої ставки податку, однак, таким правом ОСОБА_1 не скористався.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. А тому, оскільки приписи пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України набули чинності з 01.01.2018, вказана норма може бути застосована до правовідносин, що виникли на момент її дії.

Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 192,8 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно за №33098320 від 11.03.2011 та об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення літ. А загальною площею 866,5 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 , про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно за №37298327 від 11.03.2012.

Як убачається з матеріалів справи, на адресу ОСОБА_1 надійшли винесені Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області податкові повідомлення-рішення 06.11.2020 №0-1027 про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за кодом бюджетної класифікації 18010300 за 2017 рік у сумі 13864,00 грн.; за 2018 рік у сумі 16129,90 грн.; за 2019 рік у сумі 36159,05 гри., всього 66152,95 грн. та податкове повідомлення-рішення 06.11.2020 №0-1027 про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2017 рік у сумі 3084,80 грн.; за 2018 рік у сумі 3588,97 грн.; за 2019 рік у сумі 8045,54 грн., всього 14719,31 грн.

Не погоджуючись із винесеними податковими повідомленнями-рішеннями №0-1027 та №0-1027 від 06.11.2020, позивач оскаржив їх до Державної податкової служби України, проте, за наслідками розгляду скарги, вона залишена без задоволення, а податкові повідомлення- рішення без змін.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що складись між сторонами, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання сплати платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки врегульоване 266 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-УІ зі змінами та доповненнями (далі - ПК України).

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1. п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 265.6.1 пункту 265.6 статті 265 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п.п 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Положенням п. 265.4.1 ст. 265 ПК України встановлено, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних видів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об`єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до абзацу першого цього підпункту (п. 266.4.2 ст. 266 ПКУ).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п. 266.6.1 ПКУ).

Згідно з пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення - рішення.

Згідно пп. 266.7.1 п. 266.6 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Таким чином, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як убачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 на праві власності належить об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 192,8 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно за №33098320 від 11.03.2011 та об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення літ. А загальною площею 866,5 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 , про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно за №37298327 від 11.03.2012.

Як убачається з відзиву на позовну заяву та не заперечується позивачем, ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості, згідно відповідних рішень Білоцерківської міської ради становили:

- в 2017 році - 0,5% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр приміщення, що становить 16 грн. ( рішення №560-28- VII від 23.03.2017);

- в 2018 році - 0,5% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр приміщення, що становить 18,62 грн. ( рішення №951- 34-УІІ від 29.06.2017);

- в 2019 році - 1% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр приміщення, що становить 41,73 грн. (рішення №2408- 53-УІІ від 21.06.2018).

ГУ ДПС у Київській області Коробенку С.В. було сформовано та надіслано податкові повідомлення-рішення від 06.11.2020, щодо сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки, а саме: №0-1027 на суму 66152,95 грн., сформовано на нежиле приміщення по АДРЕСА_2 , загальною площею 866,5 кв. м. та №0-1027 на суму 14719,31 грн., сформовано на нежиле приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 192,8 кв. м.

Таким чином, відповідачем сформовані податкові повідомлення- рішення за 2017, 2018 та 2019 роки.

У той же час, 07 грудня 2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» № 2245-УІІІ, яким п. 266.10 ст. 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3 такого змісту: « 266.10.2. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання. 266.10.3. Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу».

Отже, вказаним Законом №2245-УІІІ дозволено контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст. 102 ПК України.

При цьому, змін до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України щодо строків надіслання податкових повідомлень-рішень цим Законом не внесено.

Суд звертає увагу, що положення вказаного Закону набрали чинності з 01 січня 2018 року, а відтак нарахування відповідачем податку за 2017 рік здійснювалося вже після закінчення податкового періоду, за які визначено грошові зобов`язання.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.

Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, у вказаному рішенні зокрема, зазначається, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши норми податкового законодавства, суд дійшов висновку, що пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, який передбачає визначення грошового зобов`язання із земельного податку в межах 1095-денного строку, слід застосовувати з того звітного періоду, в якому такі повноваження податковому органу були надані, тобто з 2018 звітного року.

Тобто, у даному випадку, контролюючий орган при визначенні податкового зобов`язання за 2017 рік повинен був дотримуватись приписів пп.266.7.2. п.266.7 ст.266 ПК України, відповідно до якого податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), а не п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018 року.

Посилання відповідача на статтю 102 ПК України суд вважає необґрунтованими, оскільки положення останньої щодо можливості визначення контролюючим органом платнику податків суми грошових зобов`язань протягом 1095 днів після граничного строку сплати грошових зобов`язань є загальною по відношенню до положень статей 265, 266, зокрема підпункту 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, який є спеціальним та має переважне застосування.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 29 січня 2019 року у справі №817/213/16.

У той же час, контролюючим органом в контексті ч.2 ст. 77 КАС України не надано доказів поважності причин виконання приписів ст. 266.7.2 п.266.7 ст. 266 ПК України лише у 2020 році.

А тому, суд дійшов висновку, що нарахування позивачу податку на нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 192,8 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1,нежитлове приміщення літ. А загальною площею 866,5 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2, у розмірі 3084,80 грн. та 13864,00 грн. відповідно є неправомірним, оскільки податкові повідомлення- рішення, якими нарахований податок за 2017 рік, винесені після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), що свідчить про порушення відповідачем приписів пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ШААС від 23.06.2020 у справі 640/13904/19, від 11.01.2021 у справі 320/3565/20, від 09.04.2020 у справі 320/2970/19.

За таких обставин суд доходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення №0-1027 від 06.11.2020 та №0-1027 від 06.11.2020 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у сумі 13864,00 грн. та за 2017 рік у сумі 3084,80 грн., підлягають скасуванню, а позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо визначення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік та 2019 рік, суд зазначає, що внаслідок набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», з 01.01.2018 у відповідача виникло право визначати суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

А тому, нарахування відповідачем податку на нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 192,8 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення літ. А загальною площею 866,5 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2, за 2018 рік у сумі 16129,90 грн. та 3588,97 грн., за 2019 рік у сумі 36159,05 грн. та 8045,54 грн., на загальну суму 63 923,46 грн. є обґрунтованим та правомірним.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік встановлена та оприлюднена Білоцерківською міською радою лише 23.06.2017, а відтак не могли бути застосовані відповідачем при визначенні грошового зобов`язання за 2017 рік, оскільки предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання. Правомірність рішення органу місцевого самоврядування не є предметом оскарження в цій справі, а тому не має перевірятися в межах цієї справи.

В матеріалах справи відсутні докази визнання протиправним та нечинним рішення Білоцерківської міської ради від 23.03.2017 №560-28 VII "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Білій церкві на 2017 рік".

Враховуючи, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, суд вважає, що при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень відповідач правомірно застосував чинне рішення органу місцевого самоврядування.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 15 травня 2019 року у справі № 825/1496/17.

Також, суд не приймає до уваги при задоволенні частково позову позицію позивача про те, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, а відтак, спірні податкові повідомлення-рішення слід скасувати повністю.

Суд зазначає, що враховуючи, що суми грошових зобов`язань, яких стосуються позовні вимоги, визначені платнику за конкретними окремими періодами, які відображені в оспорюваному рішенні, а при вирішенні відповідного спору суд не позбавлений можливості скасувати рішення суб`єкта владних повноважень у частині та, за встановлення у судовому процесі об`єкту оподаткування та його вартісне вираження, не позбавлений можливості виділити із загального обсягу грошових зобов`язань суму, яка збільшена правомірно. Такі дії суду не є підміною повноважень контролюючого органу, а є способом відновлення порушених прав та інтересів та справедливості в цілому, що відповідає повноваженням адміністративного суду.

Аналогічне правозастосування викладене і в постановах Верховного Суду від 3 вересня 2019 року (справа №806/2049/18), від 26 грудня 2018 року (справа № 2а/0370/3780/11), від 23 жовтня 2018 року (справа №808/3458/16).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.11.2020 №0-1027 в частині зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 13864,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.11.2020 №0-1027 в частині зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у сумі 3084,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 190 (сто дев`яносто) грн. 68 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.