Справа № 120/3021/20-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3021/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

26 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Гонтарука В. М. Іваненко Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

позивача: ОСОБА_1 ,

представників відповідачів: Вельгус І.М., Мірошніченко Т.Д., Страшка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації, Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації, Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації № 8 від 25.05.2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ Комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації від 26.05.2020 року № 21-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління розвитку територій та енергоменеджменту - начальника відділу розвитку територій Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу розвитку територій або рівнозначній цій посаді в Управлінні розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації з 20.06.2020 року;

- стягнуто з Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 78 948 грн із відрахуванням загальнообов`язкових платежів;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.;

- в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представники відповідачів доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації за № 299 від 16.04.2019 року було вирішено припинити Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації шляхом поділу на управління розвитку інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації та управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації, а також утворено склад комісії з припинення шляхом поділу.

В подальшому, 17.09.2019 року розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації № 714 вирішено припинити Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації шляхом ліквідації та утворено ліквідаційну комісію.

11.03.2020 року розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації № 180 "Про внесення зміни до розпорядження голови облдержадміністрації від 17.09.2019 року № 714" внесені зміни до вказаного розпорядження та додатком визначено склад комісії з ліквідації, зокрема, головою призначено ОСОБА_2

23.03.2020 року працівників департаменту, в тому числі і позивача, наказом № 11-о повідомлено про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації.

25.05.2020 року протоколом № 8 засідання Комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації прийнято рішення про звільнення працівників департаменту, зокрема, і позивача.

26.05.2020 року наказом № 21-о Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, за підписом голови Комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, позивача звільнено з 19.06.2020 року з посади заступника начальника управління розвитку територій та енергоменеджменту начальника відділу розвитку територій Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації у зв`язку із ліквідацією державного органу, п. 1.1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з даним рішенням та наказом щодо її звільнення та бажаючи поновитись на роботі, позивачка звернулась з цим позовом до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваних рішень про звільнення позивача та їх скасування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII "Про державну службу", в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 889).

Частина третя статті 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII передбачено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. (ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII)

Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є, серед іншого, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 4 цієї статті визначено, що в разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Як вже зазначалось, на трудові відносини з державним службовцем поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Законом від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Зокрема, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Вимогами частини третьої статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже з процитованих норм видно, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Оцінюючи підставу звільнення, зокрема факт наявності ліквідації державного органу, суд вказує наступне.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 13.01.2021 року було здійснено заміну Департамента житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації на Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації та Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації, у зв`язку із тим що рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду по справі № 120/3115/20-а від 13.10.2020 року та № 120/3280/20-а від 16.10.2020 року, які набрали законної сили, встановлений факт здійснення саме реорганізації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації та визначення правонаступництво вказаними управліннями.

Виходячи з нормативного тлумачення п. 1 ч.1 ст. 40, ч. 1,3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 819/691/17, від 08.05.2019 року у справі № 06/1175/17, від 11.03.2020 року у справі № 813/1220/16.

З наведеного вбачається, що для прийняття законного та обґрунтованого рішення суду необхідно з`ясувати чи були визначені законом підстави для звільнення позивача та чи була дотримана процедура її звільнення з роботи.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 24.01.2018 року у справі № 806/608/16, згідно з якою юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Ліквідація є такою формою припинення юридичної особи, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб. Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України).

Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної особи, несе відповідальність за її зобов`язаннями в повному обсязі.

Підсумовуючи вказане, суд зазначає, що проведена реорганізація Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації не виключає, а зобов`язує роботодавця (державу) по працевлаштуванню працівників.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 року в справі № 6-65цс12, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 18.09.2018 року у справі № 800/538/17), підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією саме органу державної влади, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами, при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що звільнення позивачки могло вважатися законним лише за умови дотримання встановленої законом процедури. Водночас встановлення факту порушення відповідних процедурних гарантій є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на займаній посаді.

Також, судом встановлено, що з дня попередження позивачки про майбутнє вивільнення та включно до дати звільнення із займаної посади, позивачці не було запропоновано жодної іншої вакантної посади.

Крім цього, як вже зазначалось у ст. 87 Закону № 889 вказано, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

З наведеного вбачається, що наказ про звільнення може бути виданий у період відпустки працівника, при цьому, датою звільнення зазначається перший робочий день після закінчення відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що спірний наказ про звільнення виданий у період перебування позивачки у відпустці з 27.05.2020 року по 19.06.2020 року, днем звільнення в ньому вказане 19.06.2020 року, що не відповідає вимогам вказаній нормі Закону, оскільки днем звільнення повинен бути вказаний перший робочий день після закінчення відпустки.

За сукупністю наведених обставин та враховуючи недотримання положень щодо процедури вивільнення працівника, суд вважає, що оспорюваний наказ про звільнення позивачки № 21-о від 26.05.2020 року та рішення № 8 від 25.05.2020 року в частині звільнення позивачки прийняті з мотивів ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації за відсутності правових на те підстав, відповідно є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд зазначає, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели правомірності своїх рішень. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтується вказана позовна вимога.

Отже враховуючи наведені вище висновки суду щодо протиправності оскаржуваних рішень про звільнення та їх скасування, а також вимоги ч.1 ст. 235 КЗпП України позивачка підлягає поновленню на посаді.

З цього приводу суд зазначає наступне.

До матеріалів справи надані Положення Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації - відповідач 3 та Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації відповідач 4.

Враховуючи аналіз вказаних положень, зокрема, основних завдань, повноважень та функцій департаменту та зазначених управлінь, а також під час судового розгляду справи встановлено, що до відповідача 3 перейшла більшість завдань, функцій та повноважень департаменту. До моменту звільнення позивач обіймала посаду заступника начальника управління розвитку територій та енергоменеджменту начальника відділу розвитку територій департаменту. Зі штатного розпису відповідача 3 вбачається наявність в структурі управління відділу розвитку енергетики та енергоефективності та відділу розвитку комунальної інфраструктури та благоустрою. У відділі розвитку комунальної інфраструктури та благоустрою, зокрема, є посада заступника начальника управління начальника відділу.

Згідно заяви позивача про уточнення позовних вимог від 14.09.2020 року вона просить поновити її на посаді заступника начальника управління розвитку територій та енергоменеджменту начальника відділу розвитку територій департаменту.

У відповідності до вимог ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Як вже зазначалось, Департамент припинено як юридичну особу та виключено відомості із відповідного реєстру, вказані управління, зокрема, відповідач 3 є правонаступником департаменту. У зв`язку із викладеним та враховуючи, що позивача неможливо поновити на попередній посаді, відповідно вона підлягає поновленню в новоутвореному Управлінні розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації на посаді заступника начальника управління начальника відділу або рівнозначній цій посаді.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого адміністративного суду від 08.06.2017 року по справі № 821/334/16 (К/800/22346/16, К/800/22710/16, К/800/23100/16, К/800/23437/16).

Додатково суд зазначає, що згідно ст. 2 Закону № 889 рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу або рівнозначній цій посаді в Управлінні розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації з 20.06.2020 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з департаменту середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.06.2020 року по день фактичного поновлення на посаді, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

П. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

До матеріалів справи надано довідку № 01-23-01/824 від 24.09.2020 року, згідно якої середньоденна заробітна плата на момент звільнення позивачки складає 516 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу станом на день прийняття цього рішення становить 153 робочих днів (з 20.06.2020 року по 28.01.2021 року), таким чином сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу становить 78 948 грн. (516 грн. х 153 дн.).

А відтак, наявні підстави для поновлення позивачки та, як наслідок, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, тому його правомірність в цій частині судовою колегією не переглядається.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 травня 2021 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Гонтарук В. М. Іваненко Т.В.