Справа № 440/4265/21
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2021-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

26 травня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/4265/21
Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Ясиновський І.Г., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до Міського голови Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області Бикова Дмитра Геннадійовича про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2021 року (згідно відбитку штемпелю поштового відділення на конверті) ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міського голови Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області Бикова Дмитра Геннадійовича, відповідно до якої просить:

"визнати дії Горішньоплавнівського міського голови Кременчуцького району Полтавської області Бикова Дмитра Геннадієвича у наданні незаконних відповідей на звернення протиправними, зобов`язати утриматися від учинення таких дій.

Визнати відповідь № Ш -335 -П від 15.06.2020 на скаргу № Ш-335-П від 28.05.2020; відповідь №9 Ш- 372 -П від 19.06.2020 на скаргу повторну Ш- 372 -П від 11.06.2020; відповідь № Ш - 373-ГІ від 19.06.2020 на повторне клопотання № Ш - 373-П від 11.06.2020; відповідь № Ш-374-П від 19.06.2020 на скаргу Ш-374-П від 11.06.2020; відповідь № Ш - 454 - П від 20.07.2020 на скаргу Ш - 454 - П від 03.07.2020 - відповідь № Ш -489 від 24.07.2020 на заяву «Актуальні запитання» № 489 -П від 08.07.2020; відповідь од 03.08.2020; на скаргу № Ш- 574 - П необґрунтованими.

Зобов`язати відповідача дати обґрунтовані відповіді на звернення № № 335 від 28.05.2020; 373 від 19.06.2020; 374 від 19.06.2020; 454 від 03.07.2020; 484 від 24.07.2020; 489 від 08.07.2020; 574 від 27.07.2020 у визначений законом строк, скласти до позивача письмові вибачення за незаконні відповіді.".

Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міського голови Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області Бикова Дмитра Геннадійовича про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску із заявленими позовними вимогами.

21 квітня 2021 року до суду надійшла заява позивача про поновлення строку звернення до суду, відповідно до якого останній наголошував на власному поважному віці та наявних хронічних хворобах, у зв`язку з чим причини порушення строку звернення до суду вважає поважними та такими, що не залежали від волі позивача. Зауважив, що порушення строку звернення викликане помилковим направленням позову його онуком до Другого апеляційного адміністративного суду.

Надаючи оцінку такому клопотанню, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин другої та третьої цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відповідно до частини першої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд, надаючи оцінку клопотанню подовжити процесуальний строк, що міститься у прохальній частині позову, зазначає наступне.

Як випливає із матеріалів позовної заяви, ОСОБА_1 пов`язує порушення своїх прав із неналежним, на його думку, розглядом відповідачем скарг та заяв, а також висловлює свою незгоду із відповідями на такі звернення, що мало місце протягом травня - липня 2020 року.

Відповідно до штампу поштового відділення позивач звернувся до суду лише 26.04.2021, тобто з порушенням шестимісячного строку звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вжиття конструкції "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом або заявою про перегляд судового рішення, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Вищевказаний правовий висновок сформовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 лютого 2021 року при розгляді справи № 800/30/17 (9901/328/18).

У численній практиці Верховного Суду, в тому числі у постановах від 13 лютого 2018 року у справі №308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі №805/3881/18-авід 01 грудня 2020 року у справі №807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі № 140/1738/19, Верховним Судом викладені висновки про те, що "поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року)."

Також Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі №826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а тощо, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Отже, поновленню підлягають лише такі встановлені законом процесуальні строки, які порушені з поважних причин. В свою чергу поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежала від волевиявлення особи.

Проте, ОСОБА_1 , порушуючи питання про поновлення строку на звернення до суду, не вказав поважних причин, які б, за наявності у нього заінтересованості у відновленні своїх прав, відповідали вищезазначеним критеріям та свідчили про відсутність у нього можливості дізнатися про порушення своїх прав, носили об`єктивний характер та не залежали від волевиявлення позивача.

Крім того, у частині оскаржуваних відповідей на звернення відповідач посилається на попередні відповіді, а також зазначає про право заявника звернутися до суду з позовом у випадку порушення його прав, свобод чи інтересів, що свідчить про обізнаність позивача щодо можливого порушення своїх прав з боку відповідача, а також про право на звернення до суду.

Такі обставини позивачем у поданій на виконання вимог ухвали суду від 29 квітня 2021 року заяві про поновлення строку звернення до суду не спростовані, а наведені причини пропуску строку звернення до суду, щодо хвороб та помилок онука, не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, позивачем до заяви про поновлення строку звернення до суду не було додано жодних доказів перебування на лікуванні через зазначені ним хвороби та внаслідок чого він був позбавлений можливості звернутися до суду у встановлений строк. Також не було надано жодних доказів в підтвердження помилкового направлення його онуком позову до іншого суду замість Полтавського окружного адміністративного суду.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 04.10.2010 року у справі «Меньшакова проти України (заява № 377/02) зазначено, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ).

Право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93). Європейський суд з прав людини підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Чешської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), заява № 46129/99, п. 46, ЕСПЛ 2002-ІХ).

Крім того, у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 123 КАСУ у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Жодних інших поважних причин, які об`єктивно не залежали від позивача та позбавляли його права на звернення за захистом до суду в межах шестимісячного строку позивачем не зазначено.

При цьому, позивач не подав до суду заяву про продовження процесуального строку в порядку пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 №731-IX.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАСУ позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З урахуванням викладеного, оскільки позивачем не надано до суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, то зазначені в ній причини визнаються судом неповажними, а відтак наявні правові підстави, встановлені частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, для повернення позовної заяви позивачеві.

Суд зауважує, що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Разом з тим, у матеріалах справи наразі відсутнє клопотання позивача про повернення судового збору. Відтак питання щодо повернення судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви, буде вирішено судом після надходження від позивача відповідного клопотання про повернення судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 248, 294, пунктом 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Визнати неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міського голови Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області Бикова Дмитра Геннадійовича про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії повернути позивачеві.

Копію ухвали направити особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини восьмої статті 169 КАСУ, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення цієї ухвали до Другого апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII.

Суддя І.Г. Ясиновський