Справа № 140/15878/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 рокуСправа № 140/15878/20 пров. № А/857/7039/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Затолочного В.С., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року (суддя Плахтій Н.Б., м.Луцьк) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКСУ, Казначейство відповідно) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчого документа від 10.02.2010 №2а-557/08 (дублікат від 23.12.2015) (далі Виконавчий документ) про стягнення та перерахунок на користь позивача 85875,21 грн;

зобов`язати ДКСУ відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон №4901-VI) вчинити дії щодо виконання Виконавчого документа на суму 85875,21 грн;

зобов`язати ДКСУ відповідно до частини першої статті 55 Закону №4901-VI нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3 відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до ДКСУ до моменту виконання Виконавчого документа на суму 85875,21 грн;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 90000 грн та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДКСУ, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні Виконавчого документа про стягнення та перерахування на користь ОСОБА_1 85875,21 грн. Зобов`язано ДКСУ відповідно до частини першої статті 1 Закону №4901-VI вчинити дії щодо виконання Виконавчого документа на суму 85875,21 грн, в порядку та спосіб, встановлені судом. Зобов`язано ДКСУ відповідно до частини першої статті 5 Закону №4901-VI нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження до ДКСУ Виконавчого документа на суму 85875,21 грн до моменту його виконання. Стягнуто з ДКСУ на користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Зобов`язано ДКСУ подати до суду звіт про виконання даного рішення суду у місячний строк з дня набрання ним законної сили.

Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що рішення суду, яке є предметом спору, передбачає стягнення з відповідача недоотриманої заробітної плати, тобто в силу вимог частини другої пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI належить до другої черги погашення заборгованості. При цьому вказав, що перерахування коштів стягувачам відбувається із затримкою у зв`язку з обмеженими асигнуваннями для погашення заборгованості за рішеннями суду, передбаченими у Законах про Державний бюджет України (далі - ДБУ), що спричинило утворення черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належним чином повідомленої сторони.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ДКС порушено граничні строки виконання Виконавчого документа, встановлені частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI, невиконання якого в порядку та спосіб, встановлені судом, свідчить про бездіяльність відповідача при виконанні рішення суду щодо стягнення на користь ОСОБА_1 суми недоотриманої заробітної плати в розмірі 85875,21 грн, що своєю чергою є підставою для виплати стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що передбачено частиною першою статті 5 Закону №4901-VI. Також цей суд зазначив, що враховуючи обставини справи та характер спірних відносин моральна шкода позивачу має бути відшкодована у розмірі 5000 грн, що є достатньою сумою компенсації.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2008 року у справі №2а-557/08 (далі Постанова суду), яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2009 року (далі Ухвала суду), колективний позов суддів Господарського суду Волинської області (далі Суд), в тому числі ОСОБА_1 , до ДКСУ, Державної судової адміністрації України (далі ДСА), Суду про стягнення недоотриманої заробітної плати задоволено. Стягнуто з ДСА, зокрема, на користь позивача 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати та зобов`язано ДКСУ провести з ДБУ видатки, передбачені ДСА за бюджетною програмою «Виконання рішень судів на користь суддів» (а.с.9-12).

На виконання зазначеного Постанови суду був виданий виконавчий лист, який був втрачений, з огляду на що на підставі ухвали цього ж суду від 17 грудня 2015 року у справі №161/18256/15-а виданий дублікат виконавчого листа від 23.12.2015 (далі Виконавчий лист) про стягнення з ДСА, зокрема, на користь ОСОБА_1 85875,21 грн недоотриманої заробітної плати (а.с.15-16).

Водночас ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року у справі №161/18828/14-а (далі Ухвала суду-1) змінено спосіб та порядок виконання Постанови суду шляхом стягнення коштів на користь позивачів, в тому числі ОСОБА_1 ДКСУ з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів» (далі БП 0501150), головним розпорядником якої є ДСА, у порядку, встановленому Законом №4901-VI та постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 №845 (далі Постанова №845, Порядок №845 відповідно, а.с.13-14).

Згідно з повідомленням Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі ДВС) від 29.02.2016 №196/02-10 про пpийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою, прийнято для обліку Виконавчий лист (а.с.17).

Повідомленням ДВС від 11.04.2016 №196/02-10 проінформовано позивача, що 09.10.2015 відповідно до пункту 13 «Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою», затвердженого постановою КМУ від 03.09.2014 №440 (далі Постанова №440), згідно акту №16 приймання передавання за I квартал 2016 року (друга черга) до Головного управління Державної казначейської служби України в м.Києві (далі Головне управління) передано пакет документів та наступне рішення: Виконавчий лист (а.с.18).

Головним управлінням дублікат Виконавчого листа був скерований до ДКСУ, яка в свою чергу, листом від 27.12.2018 №5-10/21754 повернула зазначений виконавчий документ для вжиття заходів відповідно до вимог пункту 33 Порядку №845 (а.с.20-22).

У листі від 11.03.2019 за №14.1-8.10/283 Головне управління рекомендувало позивачу відізвати виконавчий документ та інші документи з Головного управління для направлення їх безпосередньо до Казначейства (а.с.19).

На підставі листа Головного управління позивач подав оновлені реквізити для зарахування грошових коштів (а.с.24-25).

Станом на день розгляду справи докази виконання Постанови суду, Ухвали суду-1 про стягнення на користь позивача недоотриманої заробітної плати в сумі 85875,21 грн відсутні.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 2 Закону № 4901-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону №4901-VI передбачено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку №845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

З наведених вище положень та норм частини першої статті 3 та 5 Закону №4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКСУ (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №826/7444/16.

Абзацом 2 пункту 25 Порядку №845 визначено, що у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

У додатку №1 до розділу I Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» затверджено окрему бюджетну програму 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів» метою якої є погашення заборгованості за виконавчими провадженнями на користь суддів, її завданням є - виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів..

Згідно з частиною другою статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України (далі БК) передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 БК головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема: здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Положеннями статті 23 БК визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України.

Беручи до уваги ту обставину, що позивачем у даній справі є діючий суддя, на користь якого прийнято судове рішення про стягнення недоотриманої заробітної плати та визначено порядок і спосіб виконання даного рішення шляхом стягнення коштів ДКСУ з БП 0501150, розпорядником якої є ДСА, тому відповідач в даному випадку повинен був здійснити списання за рахунок коштів, передбачених зазначеною бюджетною програмою 0501150.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі №822/743/16.

Натомість виконання вищезгаданої Постанови суду, Ухвали суду-1 відповідач здійснює за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі БП 3504040), що не відповідає способу та порядку його виконання, визначеному судом, та призводить до порушення строків і тривалого невиконання виконавчого документа.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що Постанова суду не може бути виконана вчасно, у зв`язку з недостатністю відповідних бюджетних асигнувань за БП 3504040, оскільки, в даному випадку судове рішення повинно виконуватись за рахунок коштів, передбачених БП 0501150 так як визначено Ухвалою суду-1.

Крім того, відсутність бюджетних асигнувань не може бути легітимною підставою для невиконання відповідачем у законодавчо встановлені строки покладених на нього функцій, пов`язаних з виконанням рішень судів, в тому числі і того, що стосується позивача.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), що наведені у рішенні по справі «Ромашов проти України»: саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції.

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України»).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України»).

Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах. Відповідно судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню у встановлений законом строк.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини першої статті 3 Закону №4901-VI відповідач не позбавлений можливості в межах відповідних бюджетних призначень списати кошти з рахунків державного органу, який є боржником (в даному випадку ДСА).

Водночас, відповідач-апелянт не надав суду документальних доказів того, що був позбавлений можливості здійснити списання коштів на користь позивача з рахунків боржника в межах відповідних бюджетних призначень.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ДКСУ порушено граничні строки виконання Виконавчого документа, встановлені частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI, невиконання зазначеного Виконавчого документа в порядку та спосіб, встановлені судом свідчить про бездіяльність відповідача при виконанні рішення суду щодо стягнення на користь ОСОБА_1 суми недоотриманої заробітної плати в розмірі 85875,21 грн. Разом з тим, порушення ДКСУ граничних строків перерахування коштів за рішенням суду є підставою для виплати стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що передбачено частиною першою статті 5 Закону №4901-VI. Оскільки судом встановлено порушення відповідачем граничних строків перерахування позивачу коштів за рішенням суду, тому наявні законодавчі підстави для виплати останньому відповідної компенсації.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, та такими, що належать до задоволення у спосіб наведений у цьому рішенні суду.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ДКСУ моральної шкоди в сумі 90000 грн, то слід зазначити, що обґрунтовуючи факт заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що ДКСУ протягом більше 10 років не забезпечила своєчасне, належне та повне виконання рішення суду щодо стягнення на його користь недоотриманої заробітної плати, при цьому у 2013 році здійснила перерахування коштів шести іншим суддям Суду за цим же рішенням суду, що, на його думку, свідчить про вибірковість та упередженість щодо вибору осіб, на користь яких проводиться виплата коштів. Тривала боротьба на захист прав виснажує особу та принижує його, викликає розчарування та відчуття несправедливості у зв`язку з очікуванням виконання рішення суду, створює психічне напруження та відчуття дискримінації з боку державних органів.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до частини першої статті 1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК.

Дії (бездіяльність) органів державної влади, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищенест.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У пункті 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), №29508/04, від 7 грудня 2006 року).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

У справі «Скордіно проти Італії» ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195);

призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198);

процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» №36813/97, п. 200);

норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201);

розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).

Досліджуючи обставини які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд вірно зазначив про те, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення та моральна шкода у розмірі 5000 грн, є достатньою сумою компенсації.

Проте, визнаючи суб`єкта з якого має стягуватись відповідна сума моральної шкоди суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що така повинна стягуватись із ДКСУ, так як з огляду на наведені вище норми права, а також попередньо встановлені висновки про те, що підставою для відшкодування шкоди є тривале невиконання судового рішення, яке виявляється у бездіяльності відповідача, як органу державної влади на який покладено обов`язок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, така шкода відшкодовується державою відповідно до вимог статті 1173 ЦК.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди.

Згідно частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

В решті рішення суду відповідно до статті 316 КАС необхідно залишити без змін.

Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення даного позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права є законними та обґрунтованим.

Керуючись статтями 308, 310, 315-316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року змінити, виклавши абзац п`ятий резолютивної частини цього рішення у такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн моральної шкоди.».

В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді В. С. Затолочний
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 27 травня 2021 року.