Справа № 420/4516/21
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4516/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.02.2021 року №45-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянуту заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона 20.08.2020 року звернулась до Державної міграційної служби України через Головне управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач рішенням від 19.02.2021 року №45-21 відмовив їй в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає вищезазначене рішення необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалось без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються позивача. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що вона не може повернутись до країни походження у зв`язку із наявністю загрози її життю та свободі.

Зазначені обставини, на думку позивача, беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної служби про відмову у наданні йому цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 29.03.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Обраний судом спосіб розгляду адміністративної справи №420/4516/20 був обумовлений процесуальними положеннями КАС України, а також тим, що на території України встановлено карантин та запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

11.05.2021 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 45-55), з якого вбачається, що Державна міграційна служби України позов не визнає та зазначає, що звернення ОСОБА_1 із заявою за захистом в Україні не містить жодних належних обґрунтувань та аргументів для надання їй такого захисту. Крім того, у міграційного органу відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому позивачу обґрунтовано відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На думку відповідача звернення позивача із заявою про звернення за захистом в Україні має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Відповідачем разом з адміністративним позовом було надано до суду належним чином засвідчені матеріалі особової справи позивача (т. 1 а.с. 58-291, т. 2 а.с. 1-132).

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 11.05.2021 року надійшли до суду пояснення по суті спірних правовідносин, які обґрунтовані аналогічними обставинами, що і відзив на адміністративний позов Державної міграційної служби України (т. 1 а.с. 30-40).

Відповіді на відзив та, відповідно, заперечень на неї, сторонами до суду надано не було.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Російської Федерації, уродженкою м. Уфа.

За національністю (етнічною належністю) росіянка, за віросповіданням сповідує Християнство (Православ`я). На території Російської Федерації (далі РФ) перебувала в цивільних шлюбних відносинах з громадянином РФ ОСОБА_2 , з яким має спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина перебуває разом із матір`ю на території України та проходить за її особовою справою, має подвійне громадянство (РФ/США) (т.1 а.с.134).

Позивач має вищу освіту за напрямками «Біологія» та «Економіка», яку здобула на території РФ (м. Уфа) у період 1990 - 1998 років. На території РФ займалась бухгалтерською діяльністю. З 2003 по 2013 роки обіймала посаду головного бухгалтера ТОВ «Сервісний металоцентр» в м. Уфа, з 2015 по 2018 роки працювала на посаді заступника головного бухгалтера ТОВ «Металінвест» в м. Уфа.

Позивач ніколи не була членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних чи інших організацій.

23.02.2019 року ОСОБА_1 прибула на територію України легально, автомобільним транспортом на підставі паспортного документу громадянина РФ для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , місце перетину кордону - КПП « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

В Україні позивач з 22.03.2019 року фіктивно перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спільних дітей із вказаною особою не має (т. 1 а.с. 120, 135, 289).

22.04.2019 року ОСОБА_1 було отримано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії № НОМЕР_2 , виданої 22.04.2019 року, терміном дії до 24.02.2020 року (підстава видачі - шлюб з громадянином України) (т. 1 а.с. 99-100).

Водночас постановою Ленінського суду м. Уфа (Російської Федерації) від 29.03.2019 року №3/1-14/2019 року громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було оголошено в міжнародний розшук з метою її затримання та видачі. Розшук оголошено на території всіх держав членів Інтерполу. (т. 1 а.с. 168-169).

17.06.2020 року на території Одеської області позивача було затримано правоохоронними структурами України (т. 1 а.с. 188) через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу (червона картка №А-1292/2-2020) з метою арешту та подальшої екстрадиції до РФ за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 159 Кримінального кодексу (далі КК) РФ (шахрайство у великих розмірах).

Ухвалою Приморського районного суду від 19.06.2020 року щодо ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, для забезпечення видачі особи на запит іноземної держави, а саме запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час з 22:00 до 07:00 години за адресою місця проживання (т. 1 а.с. 189-192).

Водночас, 20.08.2020 року позивач звернулась до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 95-97; 134-139). В обґрунтування зазначеної заяви зазначила, що не може повернутися на Батьківщину через бажання правоохоронних органі незаконно притягнути її до кримінальної відповідальності. Також ОСОБА_1 посилається на свою громадську позицію, яку вона висловлювала у соціальній мережі стосовно пенсійної реформи РФ та руйнування університетів. Також, за твердженням позивача, у неї були сварки у соціальних мережах щодо питання приєднання АРК Крим до Російської Федерації, з огляду на що у неї є побоювання відносно притягнення її до відповідальності за статтею екстремізм.

25.01.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. Зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, визначених п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т. 1 а.с. 77-86).

При цьому міграційним органом зазначено, що звернення позивача обумовлене лише бажанням уникнути кримінальної відповідальності в країні своєї громадянської належності за інкримінований злочин неполітичного характеру і шахрайство. Ймовірне порушення особою російського законодавства та пов`язане з цим кримінальне переслідування не має відношення до визначення терміну «переслідування» відповідно до ознак, передбачених Конвенцією про статус біженця 1951 року, Протоколом до неї та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Екстрадиція (рішення про видачу особи) сама по собі не становить порушення Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших ратифікованих Україною нормативно-правових актів.

Разом із тим, запит про видачу особи російською стороною не має на меті переслідування особи за ознаками раси, віросповідання, національності або політичних переконань. Стосовно особи не можуть бути застосовані тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або покарання, особі гарантовано право на відповідний юридичний захист тощо.

При цьому під час проживання в країні своєї громадянської належності (Російська Федерація) заявниця не зазнавала жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у разі повернення до РФ.

За матеріалами особової справи також встановлена відсутність ознак щодо можливості застосування до заявниці серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Російської Федерації.

На підставі вищезазначеного висновку, рішенням Державної міграційної служби України від 19.02.2021 року №45-21 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 75).

Не погоджуючись із даним рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у справі №420/4516/21.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши під час судового розгляду справи адміністративний позов, відзив Державної міграційної служби України, пояснення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, матеріали особової справи позивача та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону №3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Водночас в силу ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, відносно ОСОБА_1 на території Російської Федерації було відкрито кримінальне провадження через обвинувачення позивача у здійсненні шахрайських дій, кваліфікованих за ч. 4 ст. 159 КК РФ.

Так, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомила про надходження їй пропозиції з боку керівництва ТОВ «Металінвест» в м. Уфа щодо її участі в завідомо протиправних фінансових махінаціях за місцем роботи. Зазначені пропозиції, зі слів ОСОБА_1 , були відхилені нею (т. 1 а.с. 95).

Під час анкетування позивач повідомила, що володіла інформацією про злочинну змову між керівництвом та головним бухгалтером підприємства щодо незаконного виведення коштів шляхом здійснення фіктивних банківських операцій, разом із тим, з юридичної точки зору заявниця не могла нести відповідальність, так як не підписувала жодних документів (т. 1 а.с. 137).

В ході опитування позивач також повідомила, що стала фактичним співучасником злочинних схем через погрози звільнення з боку керівництва (т. 1 а.с. 151), разом із тим зазначила, що вимушена була виконувати накази керівництва відповідно до покладених посадових обов`язків (т. 1 а.с. 152).

В ході подальших співбесід позивач підтвердила, що приймала безпосередню участь у здійсненні протиправної діяльності, санкціонованої керівництвом компанії, із щомісячними грошовими заохоченнями (т. 1 а.с. 283, 288). Зі слів позивача, окрім неї, як мінімум директор компанії та головний бухгалтер були учасниками відповідної «схеми» з відмивання коштів, водночас вона не вважає цілком справедливим елемент власного кримінального переслідування через рівний ступінь провини усіх вищеперахованих осіб (т. 1 а.с. 283).

Як зазначає відповідач у відзиві на адміністративний позов, звернення позивача із заявою про звернення за захистом в Україні кореспондуються з фактичними обставинами обвинувачення російської сторони (постанова про притягнення у якості обвинуваченого від 31.10.2019 року) та очевидно вказують на наявність підстав для кримінального переслідування особи в країні її громадянської належності (т. 1 а.с. 195-218). Також відповідач зазначає, що матеріали кримінального переслідування особи знаходять своє підтвердження в ході аналізу відповідних судових матеріалів, що розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, зокрема, аналіз постанови Вісімнадцятого арбітражного апеляційного суду Челябінської області від 31.10.2019 року підтверджує факт здійснення заявницею шахрайських дій стосовно НВП «Ексітон-автоматика» за попередньою змовою з особою на установчі дані ОСОБА_5 , які відповідають установчим даним її цивільного чоловіка (т. 1 а.с. 87-88).

Суд з даного приводу зазначає, що відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

За п. 1 ст. 1 р. І Конвенції про статус біженців, біженець означає особу, яка вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 року або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців («А»).

Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:

a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;

b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;

c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй («F»).

Матеріалами справи підтверджено, що 22.07.2020 року до Офісу Генерального прокурора України надійшли матеріали запиту Генеральної прокуратури Російської Федерації №81/3-552-19 про видачу ОСОБА_1 з метою притягнення її до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.4 статті 159 КК РФ (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману, особою яка використовує своє службове становище в особливо великому розмірі) (т. 1 а.с. 193).

При цьому суд звертає увагу, що кримінальне переслідування позивача на території РФ пов`язане саме із шахрайськими діями в особливо великих розмірах, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, зокрема не має політичного або релігійного характеру, а відноситься до загальнокримінальних та є відповідно до Кримінального кодексу України тяжким або особливо тяжким.

Також, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, ч.2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому суд вважає твердження ОСОБА_1 про «сфабрикованість» кримінальної справи проти неї необґрунтованим та не підтвердженим жодним доказом.

Також, суд зауважує, що позивач за отриманням статусу біженця звернулась виключно тільки після її арешту, що дає підстави для висновку про спробу уникнення нею відповідальності за вчинення протиправних дій, за які на неї чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом РФ, а не для отримання відповідного захисту.

Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою. Позивач ніколи не була членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації. Заявник ніколи не брала участі у діяльності політичних партій, релігійних чи інших організацій.

Слід зазначити, що в Російській Федерації відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачці внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку її повернення до Російської Федерації.

Посилання ОСОБА_1 на свою громадську позицію, яку вона нібито висловлювала у соціальних мережах, стосовно пенсійної реформи РФ та руйнування університетів державою, а також на її сварки у соціальних мережах щодо питання приєднання АРК Крим до Російської Федерації, а через те на можливість притягнення її до відповідальності за статтею екстремізм жодним чином не підтверджені. Матеріали особової справи не містять жодних офіційних та/або будь-яких інших документів, що свідчать про намір Російської Федерації притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за зазначені дії.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 19.02.2021 року №45-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, в межах повноважень відповідача, з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення, а тому воно є правомірним та законним.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/4516/21 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 77, 90, 241-246, 251, 255, 257, 258, 262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м.Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.