Справа № 280/8892/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 травня 2021 року Справа № 280/8892/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Фесик А.В.

представника відповідача 1 Коротич Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача 1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,

відповідача 2: Державної судової адміністрації України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Куйбишевський районий суд Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач 1, ТУ ДСА в Запорізькій області), треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області (далі - третя особа 1), Куйбишевський районий суд Запорізької області (далі - третя особа 2) у якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в частині невиплати позивачу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 28.03.2015 по 24.04.2015 включно;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплати позивачу щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 28.03.2015 по 24.04.2015 включно з урахуванням індексації;

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застуванням обмеження, визначеного ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди позивачу, за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману її частину;

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Указом Президента України від 12.03.2012 № 193/2012, позивача призначено суддею Куйбишевського районного суду Запорізької області області строком на п`ять років та наказом голови Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24.04.2012 № 3-ос позивача зараховано до складу цього суду. Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 24.04.2012 № 80-ос «Про матеріальне забезпечення судді ОСОБА_1 » позивачу встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу за стаж роботи до 5 років.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 14.01.2020 №7/2020 позивача призначено на посаду судді Куйбишевського районного суду Запорізької області (безстроково) і починаючи з цього часу до 18.04.2020 позивачеві у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням доплати за вислугу років 30% посадового окладу (наказ №10-к від 22.04.2019 про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 ).Разом із тим, як зазначає у позові позивач, з 28.03.2015 по 24.04.2015 відповідачем протиправно було припинено нарахування та виплату доплати за вислугу років в розмірі 15% посадового окладу за стаж роботи до 5-ти років, чим допущено протиправну бездіяльність, у зв`язку із чим 19.10.2020 позивач звернувся до ТУ ДСА України в Запорізькій області з заявою про нарахування та виплату недоотриманої доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу за стаж роботи до 5-ти років за вищевказаний період. 16.11.2020 ТУ ДСА України в Запорізькій області на заяву позивача надало відповідь за № С-148/08-04/3 556, якою повідомило про відсутність підстав для проведення перерахунку. Також позивач у позові з посиланням на норми чинного законодавства зазначає, що нараховуючи та виплачуючи йому суддівську винагороду у період з квітня по серпень 2020 року із застуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав та гарантій незалежності позивача як судді, з огляду на що позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області позов не визнало, подавши відзив на позовну заяву, відповідно до якого у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю, з огляду на наступне.

З приводу позовної вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків

посадового окладу з 28 березня 2015 року по 24 квітня 2015 року відповідач зазначив, що 12 лютого 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набув чинності 28 березня 2015 року. Вказаним законом викладено в новій редакції Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI. Розмір суддівської винагороди, її складові врегульовано статтею 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, частиною 1 статі 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що суддівська винагорода регулюється ним Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 2 вказаної статті суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат: за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді: науковий ступінь: роботу, що передбачає доступ до державної таємниці

Доплата за вислугу років, у відповідності до положень частини 5 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), є щомісячною виплатою, яка виплачується судді за наявності стажу роботи на передбачених Законом посадах. Абзацом першим частини 5 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено розмір доплати за вислугу років в залежності від наявного стажу роботи судді. Згідно із положеннями цієї статті Закону), «суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років -70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу». Тобто, у відповідності до вказаних правових норм, з 28 березня 2015 року судді, стаж роботи яких складає менше 3-х років, не мали право на отримання щомісячної доплати за вислугу років.

Також відповідач 1 у відзиві зазначив, що 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»), зокрема, доповнено новою статтею 29 наступного змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).» Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» набрав чинності 18 квітня 2020 року. Тобто, з 18 квітня 2020 нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода були обмежені максимальним розміром 47 230 грн. на місяць. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, з 18 квітня 2020 року територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, як орган державної влади, було зобов`язане безумовно виконувати положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Також, відповідач у відзиві стверджує, що стаття 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є бланкетною, оскільки розмір посадового окладу судді визначається пропорційно прожитковому мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, нарахування та виплата суддям суддівської винагороди не можливі без застосування положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ яким визначається розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без застосування якого неможливо обрахувати посадовий оклад судді та розмір доплат до нього.

З приводу посилань позивача на юридичні позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів відповідач 1 у відзиві звертає увагу на те, що юридична позиція Конституційного Суду України безпосередньо з приводу конституційності частин 1 та 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та абзацу 9 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими тимчасово обмежено розмір суддівської винагороди, викладена в рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року по справі № 10-р/2020, яке в силу положень ст. 152 Конституції України набрало чинності лише 28.08.2020. Тобто, враховуючи положення статей 19 та 152 Конституції України до визнання частин 1 та 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та абзацу 9 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими тимчасово обмежено розмір суддівської винагороди, ТУ ДСА України в Запорізькій області на думку відповідача 1 не мало правових підстав ігнорувати наведені положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Крім того, відповідач у відзиві зазначив, що видатки на виконання судових рішень в кошторисі на 2020 рік не передбачалися. Відтак, у разі задоволення Запорізьким окружним адміністративним судом адміністративного позову територіальне управління не матиме можливості виконати рішення суду у зв`язку із відсутністю у Кошторисі на 2020 рік асигнувань на його виконання. Разом з тим, у разі задоволення позовної заяви виконання рішення по справі можливо буде здійснити виключно за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів» у зв`язку із відсутністю у кошторисі на 2020 рік відповідних бюджетних асигнувань.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що не порушував прав позивача, а його дії ґрунтуються на законі і є цілком правомірними.

Третя особа у письмових поясненнях вх. № 63640 від 29.12.2020 зазначила, що Головне управління не володіє інформацією щодо взаємовідносин між позивачем та відповідачем по цій справі, а здійснює лише розрахунково-касове обслуговування територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, отже не може надати будь-які дані, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.01.2021.

12.01.2021 ухвалами суду було залучено до участі у справі як співвідповідача Державну судову адміністрацію України (далі - відповідач 2) та відкладено підготовче засідання на 27.01.2021.

27.01.2021 протокольною ухвалою суду було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 17.02.2021.

Протокольною ухвалою суду 17.02.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 04.03.2021.

Ухвалою суду від 04.03.2021 було зупинено провадження у справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у подібній справі №340/1916/20 .

Ухвалою суду від 30.04.2021 було поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 18.05.2021.

У судове засідання 18.05.2021 позивач, треті особі та відповідач 2 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, вкладених у відзиві.

У судовому засіданні 18.05.2021 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянув матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини.

Указом Президента України від 12.03.2012 №193/2012 позивача призначено строком на п`ять років на посаду судді Куйбишевського районного суду Запорізької області.

Наказом голови Куйбишевського районного суду Запорізької області №3-ос від 24 квітня 2012 року позивача зараховано до складу Куйбишевського районного суду (а.с. 15).

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 24.04.2012 № 80-ос «Про матеріальне забезпечення судді ОСОБА_1 » позивачу встановили посадовий оклад згідно штатного розпису та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу за стаж роботи до 5 років (а.с. 16).

З 28.03.2015 по 24.04.2015 відповідачем було припинено нарахування та виплату доплати позивачеві за вислугу років в розмірі 15% посадового окладу за стаж роботи до 5-ти років, у зв`язку із чим 19.10.2020 позивач звернувся до ТУ ДСА України в Запорізькій області з заявою про нарахування та виплату недоотриманої доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу за стаж роботи до 5-ти років за вищевказаний період.

16.11.2020 ТУ ДСА України в Запорізькій області на заяву позивача надало відповідь за № С-148/08-04/3 556, якою повідомило про відсутність підстав для проведення перерахунку (а.с. 23).

Указом Президента України від 14.01.2020 №7/2020 позивача призначено на посаду судді Куйбишевського районного суду Запорізької області.

Крім того, у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 позивачеві було обмежено виплату суддівської винагороди та застосовано положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», внаслідок чого у вказаний період позивачеві виплачувалась суддівська винагорода у меншому розмірі, ніж установлено ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з довідкою ТУ ДСА в Запорізькій області від 29.10.2020 № 08-02/1229 обмеження виплати суддівської винагороди позивачеві склало: у квітні 2020 р. - 13237,34 грн, у травні 2020 р. - 34748 грн, у червні 2020 р. - 34748 грн, у липні 2020 р. - 27194,09 грн, у серпні 2020 р. - 17374 грн. (а.с. 26). При цьому, як зазначено у довідці, сума обмеження за період з 28.08.2020 по 31.08.2020 відновлена при перерахунку суддівської винагороди у вересні 2020 року, сума обмеження за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з урахуванням перерахунку становить 123826,63 грн.

Не погодившись з обмеженням суддівської винагороди, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

28.03.2015 набув чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено у новій редакції.

Розмір суддівської винагороди, її складові, а також визначення стажу роботи судді, у тому числі посади, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді, урегульовані статтями 133 і 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон).

Частиною 1 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з абзацом першим частини 5 статті 133 Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

На час призначення позивача на посаду судді була чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату суддям щомісячної доплати за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (частина 5 статті 129).

Відповідно до положень частини другої статті 127 Конституції України та статті 53 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обмеженням щодо реалізації особою, яка є суддею, гарантованих Конституцією України прав, є, зокрема відсутність права обіймати будь-які інші, крім посади судді, оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої. Також суддя не має права поєднувати свою діяльність із підприємницькою або адвокатською, не може належати до політичної партії чи професійної спілки, виявляти прихильність до них, брати участь у політичних акціях, мітингах, страйках. Відповідно держава встановлює для суддів компенсаційні трудові гарантії, а також гарантує достатній рівень, соціального забезпечення.

Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Одним із спірних питанн у цій справі є обмеження прав позивача в отриманні з дня набрання чинності закону України № 192-VІІІ, доплати за вислугу років в розмірі 15% посадового окладу, яку він отримував до набрання чинності вказаним законом.

Так, частиною п`ятою статті 129 Закону України від N2453-VI 07.07.2010 «Про судоустрій і статус суддів» було, зокрема встановлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 15 відсотків за наявності стажу роботи до 5 років.

Водночас суд відзначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення цього принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Отже, положення Закону України №192-VІІІ щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу у взаємозв`язку із статтею 58 Конституції України, застосовуються до тих відносин, що виникли після набуття ним чинності.

Суд зазначає, що зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може були звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що судді, стаж роботи яких на посаді судді, на момент набрання чинності Законом №192-VІІІ складав менше 3 років, але які отримували щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків, із набуттям чинності вказаного закону, право на отримання такої щомісячної доплати не втратили, а тому мають право її отримувати до набуття ними стажу роботи на посаді судді у 3 роки.

Аналогічного висновку неодноразово доходив Верховний суд, зокрема у справах №812/435/16 та №805/152/16-а.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо іншої частини позовних вимог суд зазначає наступне. За змістом частин 1, 2 статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Положеннями ст. 149 Закону № 1402-VIII передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частиною 1 статті 151 Закону № 1402-VIII визначено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

З урахуванням наведеного вбачається, що розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому зміни щодо розміру винагороди судді до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не вносились.

Водночас, статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 135 Закон № 1402-VIII установлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною четвертою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до частин п`ятої-восьмої статті 135 Закону № 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності Цілком таємно, - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності Таємно, - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Конституційний Суд України в пункті 4.1 рішення від 11 березня 2020 року у справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України також послідовно вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (частина перша статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд дійшов висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

При цьому, до Конституційного Суду України Верховним Судом вже внесено подання щодо конституційності частин першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX Про Державний бюджет України на 2020 рік; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II Прикінцеві положення Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (постанова Пленуму Верховного Суду від 29 травня 2020 року № 7), що не потребує додаткового звернення суду першої інстанції з цього питання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Положення Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому суд ураховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.06.2018 у справі № 208/1131/17: « …суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.».

Отже, ухвалене Конституційним Судом України рішення не може вплинути на результат вирішення даної справи. Разом з цим, суд бере до уваги висновки вищезазначеного рішення та юридичні позиції Конституційного Суду України в контексті обставин справи.

Таким чином, наведене дає підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Також суд ураховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 вказано на необхідність компенсувати відповідними виплатами установлені обмеження суддівської винагороди.

З огляду на викладене, суду дійшов висновку про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом № 1402-VIII, що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України.

Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 553-ІХ.

На такий аспект законодавчого регулювання та правозастосування звернув увагу Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20.

Оскільки Закон № 553-IX не скасовував норми Закону № 1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди, тому при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону № 1402-VIII, якою чітко визначено, що базовий розмір суддівської винагороди для судді місцевого суду складає 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року разом з відповідними доплатами та регіональним коефіцієнтом.

Доводи відповідача про те, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, є слушними, однак вони не нівелюють висновки суду про необхідність застосування спеціального Закону № 1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

Посилання відповідача на Рішення Конституційного Суду України від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 у справі № 1-37/2008 (справа про збалансованість бюджету), на Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 у справі № 1-42/2011 щодо того, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними і механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства та на рішення Європейського суду з прав людини з цього питання є неприйнятними, оскільки ці рішення жодним чином не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода.

Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2013 року у справі Савіцкас та інші проти Литви є неприйнятними, оскільки в цій справі надана оцінка нормі коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується…, що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди Литви, з урахуванням рішення Конституційного суду цієї держави від 28 березня 2006 року, який вказав, що при такій нормі в такому разі тимчасове скорочення заробітної плати суддів було законним. У той час як норми Закону України Про судоустрій і статус суддів таких норм не містять.

Застосування одного й того ж рішення Європейського суду з прав людини до правовідносин, які регулюються іншими нормами права держави Україна, ніж норми права держави, щодо якої Судом прийнято рішення, суперечило б вимогам законодавства.

Суд вважає, що, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідач порушив гарантоване Конституцією України право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності.

Обираючи спосіб відновлення порушеного права, суд зазначає, що такий має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 826/4418/14).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, відновленням порушених прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпеня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», та зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди та здійснити виплату позивачу за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів без застосування обмеження передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо посилання відповідача на те, що у разі задоволення позовної заяви виконання рішення по справі можливо буде здійснити виключно за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів» у зв`язку із відсутністю у кошторисі на 2020 рік відповідних бюджетних асигнувань суд зазначає, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права, що окрім іншого передбачає відмінний механіхм їх виконання/реалізації. Враховуючи що в даному випадку обраний позивачем та судом спосіб захисту порушених прав позивача у вигляді вчинити дії щодо виплати, а не стягнення з відповідача визначеної суми, то наразі відсутня необхідність визначати у рішенні суду порядок та спосіб виконання такого рішення. Також відповідачем не доведено суду такої необхідності належним доказами на час розгляду справи вже у 2021 році. У разі виникнення необхідності та підстав, відповідачі 1 не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням в порядку статті 378 КАС України.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а докази понесення ним інших судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в частині невиплати ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 28.03.2015 по 24.04.2015 включно.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 168, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 28.03.2015 по 24.04.2015 включно з урахуванням індексації.

Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди та здійснити виплату ОСОБА_1 за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Рішення у повному обсязі складено 26.05.2021.

Суддя Н.В. Стрельнікова