Справа № 460/52/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року

м. Київ

справа № 460/52/20

адміністративне провадження № К/9901/32515/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Рівненської обласної ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року (суддя Щербаков В.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року (судді Запотічний І.І., Глушко І.В., Макарик В.Я.) у справі № 460/52/20 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної ради про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської обласної ради (далі - Облрада, відповідач), у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути заборгованість по виплаті коштів при звільненні з посади голови Облради станом на 17 червня 2016 року у розмірі 72 371,61 грн (з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів), що складається із:

а) заробітної плати за період з 12 березня по 11 квітня 2016 року - в сумі 19 658,54 грн;

б) заробітної плати за період з 12 квітня по 16 червня 2016 року - в сумі 40 210,65 грн;

в) компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 18 листопада 2015 року по 17 червня 2016 року - в сумі 12 502,42 грн.

Позов мотивований тим, що на підставі судового рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення Рівненської обласної ради № 79 від 11 березня 2016 року "Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади голови Рівненської обласної ради ОСОБА_1 ", позивача було поновлено на посаді. Проте, в межах справи про поновлення на роботі не вирішувалося питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З огляду на це позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 19 658,54 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який охоплюється періодом з 12 березня по 11 квітня 2016 року. Крім цього позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, яке в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконання, однак фактично було виконане лише 17 червня 2016 року. Також позивач уважає, що в період вимушеного прогулу та в період затримки виконання судового рішення він набув право на щорічну відпустку, то відповідно, відповідач повинен сплатити компенсацію за невикористані дні цієї відпустки.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 23 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року, адміністративний позов задовольнив частково.

Стягнув з Облради на користь ОСОБА_1 47 172,70 грн, із яких: 12 823,58 грн - заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 12 березня по 11 квітня 2016 року; 29 958,21 грн - заробітна плата за період з 12 квітня по 16 червня 2016 року за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі; 4 390,91 грн - компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 18 листопада 2015 року по 17 червня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду, а також на компенсацію за 7 невикористаних днів відпустки у розмірі, обрахованому згідно приписів чинного законодавства.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

На вказані судові рішення Облрада подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року скасувати, а позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зокрема, скаржник вказує на неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року у справі 910/4518/16, щодо застосування визначеного частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) тримісячного строку для звернення з даним позовом до суду. Відповідно, відповідач уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мали б бути залишені судами попередніх інстанцій без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Окрім зазначеного, скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке полягає в допущенні до участі в розгляді справи представника позивача Сайчука А.О., який не є адвокатом, що надає йому право представляти інтереси позивача тільки у справах незначної складності (спрощене позовне провадження).

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У відзиві на касаційну скаргу Облради позивач просить відмовити в її задоволенні, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки доводи скаржника повністю спростовуються нормами права та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у позовній заяві. Також позивач зауважує, що станом на час звернення до суду з даним позовом, він не займав посаду, зазначену в примітці статті 50 Закону України «Про запобігання корупції», натомість подав позов як фізична особа. З огляду на це, Сайчук А.О. мав право представляти його інтереси в судах першої та апеляційної інстанцій на підставі довіреності. Крім того, позивач повідомив Суду, що відповідач у добровільному порядку виконав судові рішення у даній справі.

Ухвалою від 26 травня 2021 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Рішенням Облради VII скликання від 18 листопада 2015 року № 1 позивача обрано її головою.

Рішенням Облради від 11 березня 2016 року № 79, відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 та частини четвертої статті 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», достроково припинено повноваження голови Облради ОСОБА_1 та звільнено його із займаної посади.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року у справі № 817/357/16, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Облради про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення обласної ради № 79 від 11 березня 2016 року «Про дострокове припинення повноважень та звільнення з посади голови Рівненської обласної ради ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді голови обласної ради. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Облради від 17 червня 2016 року № 168 позивача поновлено на посаді голови обласної ради сьомого скликання. Одночасно з цим, достроково припинено повноваження та звільнено ОСОБА_1 з посади голови обласної ради на підставі поданої ним особистої заяви.

Згідно з довідкою обласної ради від 31 січня 2020 року №01/11-30р, розрахункового листка, банківської виписки за контрактом позивач отримав заробітну плату за період роботи з 18 листопада 2015 року по 11 березня 2016 року включно в сумі 9 670,78 грн, у тому числі компенсацію за невикористану щорічну відпустку (10 календарних днів) в сумі 5 828,97 грн, а також заробітну плату за один робочий день - 17 червня 2016 року в розмірі 893,57 грн.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами частин першої та другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, визначених статтею 341 КАС України, виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 05 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Ураховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що належна реалізація особою конституційного права на працю кореспондує обов`язок для роботодавця в частині дотримання законодавчо закріплених норм оплати праці найманим робітникам.

При цьому, з метою забезпечення виконання гарантій держави щодо захисту від незаконного звільнення законодавцем закріплено право працівника, якого було незаконно звільнено, на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Така гарантія міститься у статті 235 КЗпП України та породжує обов`язок для роботодавця нарахувати та виплатити незаконно звільненому працівникові середній заробіток, який би він мав отримати за умови, якби його право на працю не було порушене внаслідок такого звільнення. Дана норма по своїй суті та функціональному спрямуванню має на меті компенсувати особі втрачений заробіток та поновити, наскільки це можливо, порушені права на достатній, гідний життєвий рівень.

Разом із тим, невирішення органом, який розглядає трудовий спір, питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не може позбавити останнього можливості реалізувати своє право на отримання такого заробітку.

У даному випадку можна констатувати, що необхідність виплати позивачу середнього заробітку охоплює два періоди:

- з 12 березня по 11 квітня 2016 року - вимушений прогул у зв`язку з прийняттям рішення про поновлення позивача на роботі (стаття 235 КЗпП України);

- з 12 квітня по 16 червня 2016 року - час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Так, з установлених судами обставин справи слідує, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року у справі № 817/357/16 ОСОБА_1 поновлено на посаді голови Облради сьомого скликання.

Водночас, у рамках вказаної справи питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалось.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Стаття 235 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштування.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Відповідно, якщо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулося, то працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.

Таким чином, установленому в справі № 817/357/16 факту незаконного звільнення позивача кореспондує обов`язок відповідача відшкодувати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 березня по 11 квітня 2016 року.

При цьому, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

З обставин справи слідує, що судове рішення про поновлення позивача на посаді прийнято 11 квітня 2016 року, проте фактичне його виконання відбулось із прийняттям 17 червня 2016 року рішення обласної ради № 168.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що період часу з 12 квітня по 16 червня 2016 року є періодом затримки виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2016 року в частині поновлення позивача на посаді, за який позивачу має бути виплачено середній заробіток.

Щодо доводів скаржника про пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи з буквального тлумачення зазначеної норми, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України дав Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013.

Зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначається: «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».

Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з:

Основної заробітної плати. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

Додаткової заробітної плати. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

Інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин частини другої статті 233 КЗпП України та можливістю звернення до суду з вимогою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без обмеження будь-яким строком.

При цьому, з аналізу частини другої статті 233 КЗпП України, а також з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, висновується, що для застосування названої норми наявність трудових відносин не вимагається.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 813/7926/14, від 18 липня 2018 року у справі № 810/594/17, від 04 жовтня 2018 року у справі № 803/562/16, від 05 вересня 2019 року у справі №813/1247/17, від 16 вересня 2019 року у справі № 815/4508/15, від 24 листопада 2020 року у справі № 570/5587/17 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вказаних висновків.

Також є усталеною практика Верховного Суду щодо строків звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника. Зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18, від 24 грудня 2020 року у справі №807/2434/15 та від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18 Верховний Суд дійшов висновку, що звернення до суду з таким позовом не обмежується будь-яким строком.

До того ж, у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що така вимога є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України.

Наведена практика також узгоджується із викладеними в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 818/1095/16 висновками, які були враховані судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

В той же час принагідно зауважити, що скаржником не наведено жодних аргументів щодо неналежного розрахунку судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання судового рішення. Так само, касаційна скарга не містить будь-яких доводів стосовно стягнення на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 18 листопада 2015 року по 17 червня 2016 року.

Зважаючи на це, оскаржувані судові рішення в означеній частині судом касаційної інстанції не переглядаються.

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 12 березня по 11 квітня 2016 року та за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12 квітня по 16 червня 2016 року в установленому судом розмірі.

Повертаючись до мотивів оскарження рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року, колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У справі, що розглядається, підставою відкриття касаційного провадження скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, а також у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Так, у справі № 369/10046/18 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду розглядала правовідносини, які виникли у зв`язку з не виплатою у повному розмірі, на думку позивача, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, у даному випадку позивач просив виплатити різницю між стягнутою судом сумою середнього заробітку (в справі про поновлення на роботі) та сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належною до стягнення. Отже, на відміну від справи, рішення в якій є предметом касаційного перегляду, в справі № 369/10046/18 питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було предметом розгляду та вирішення у спорі про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

У справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду переглядала ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 14 червня 2018 року про повернення апеляційної скарги скаржнику. Натомість, у справі, що розглядається, предметом касаційного оскарження є рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими позовні вимоги позивача вирішено по суті. До того ж, у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду визначала, чи входить до структури заробітної плати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В той же час, у справі, що розглядається, позивач таких позовних вимог не заявляв.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано офіційне тлумачення положенням статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум, та початку його перебігу. Таким чином, поставлене в конституційному зверненні ОСОБА_5 питання не узгоджується з позовними вимогами, заявленими в даному позові.

Тож з аналізу наведених вище справ колегією суддів установлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах, не є подібними правовідносинам у справі за позовом ОСОБА_1 .

Суд констатує, що рішення судів попередніх інстанцій у частині, переглянутій Верховним Судом, ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи скаржника не спростовують висновків судів і зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин.

Щодо іншої підстави, з якої подана касаційна скарга Облради, а саме порушення судами норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 1 частини шостої статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, зокрема щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Із змісту заявлених позовних вимог вбачається, що спір у даній справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби на посаді голови Рівненської обласної ради сьомого скликання.

У відповідності до примітки статті 50 Закону України "Про запобігання корупції" (у редакції, чинній на час зайняття позивачем вказаної посади) під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються особи, зокрема посади яких частиною першою статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" віднесені до першої - третьої категорій.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про віднесення даної справи до категорії незначної складності.

Частинами першою та другою статті 57 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Аналіз наведених положень процесуального закону свідчить, що фізична особа може бути представником лише у справах незначної складності.

За таких обставин твердження скаржника про порушення судами норм процесуального права знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.

Понад те, зважаючи на приписи частини другої статті 350 КАС України, а також на правильність та обґрунтованість висновків судів, зроблених по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Рівненської обласної ради залишити без задоволення.

2. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк