Справа № 580/3075/21
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

24 травня 2021 року справа № 580/3075/21

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Рідзель О.А., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Ватутінського міського голови Заборовця Олександра Анатолійовича, Ватутінської міської ради Черкаської області про визнання неправомірними (протиправними) дій та визнання протиправними рішень,

ВСТАНОВИВ:

19.05.2021 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Ватутінського міського голови Заборовця Олександра Анатолійовича (далі відповідач 1), Ватутінської міської ради Черкаської області (далі відповідач 2), в якому позивач просить:

- визнати неправомірними (протиправними) дії відповідача 1 щодо винесення пропозиції з розгляду та прийняття на першій сесії Ватутінської міської ради 18.11.2020 рішень:

№1-1/VIII «Про лічильну комісію»;

№1-2/VIII «Про постійні комісії Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-3/VIII «Про обрання секретаря Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-4/VIII «Про оплату праці міського голови»;

№1-5/VIII «Про структуру та штатну чисельність апарату та виконавчого комітету Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-6/VIII «Про затвердження на посаду першого заступника Ватутінського міського голови»;

№1-7/VIII «Про затвердження на посаду заступника Ватутінського міського голови»;

№1-8/VIII «Про затвердження на посаду керуючого справами виконавчого комітету Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-9/VIII «Про затвердження на посаду старости села Стецівки»;

№1-10/VIII «Про затвердження на посаду старости села Чичиркозівки»;

№1-11/VIII «Про новий склад виконавчого комітету Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

- визнати протиправними рішення, прийняті на першій сесії Ватутінської міської ради 18.11.2020:

№1-1/VIII «Про лічильну комісію»;

№1-2/VIII «Про постійні комісії Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-3/VIII «Про обрання секретаря Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-4/VIII «Про оплату праці міського голови»;

№1-5/VIII «Про структуру та штатну чисельність апарату та виконавчого комітету Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-6/VIII «Про затвердження на посаду першого заступника Ватутінського міського голови»;

№1-7/VIII «Про затвердження на посаду заступника Ватутінського міського голови»;

№1-8/VIII «Про затвердження на посаду керуючого справами виконавчого комітету Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області»;

№1-9/VIII «Про затвердження на посаду старости села Стецівки»;

№1-10/VIII «Про затвердження на посаду старости села Чичиркозівки»;

№1-11/VIII «Про новий склад виконавчого комітету Ватутінської міської ради Звенигородського району Черкаської області».

Ознайомившись із матеріалами позову, виявлено недоліки позовної заяви, які перешкоджають відкриттю провадження у справі.

Так, частиною 3 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач не надав доказів сплати судового збору за подання цього позову. У позовній заяві зазначив, що звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій.

Оцінюючи наявність у позивача пільг щодо сплати судового збору за подання цього позову, суд врахував, що відповідно до положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI Про судовий збір (далі Закон №3674-VI) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Отже, Законом №3674-VI звільнено від сплати судового збору осіб, які мають статус учасника бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких правовідносин.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551-XII).

У статті 22 цього Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону №3551-XII. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими звернувся позивач.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень пункту 13 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI, викладеним, зокрема, у постанові від 09.10.2019 у справі №9901/311/19 та ухвалі від 06.05.2020 у справі №9901/70/20.

Оскільки позивач звернувся з позовними вимогами про визнання протиправними дій міського голови та визнання протиправними рішень органу місцевого самоврядування, його твердження про звільнення від сплати судового збору, як учасника бойових дій, є необґрунтованим.

Тому позивач має сплатити судовий збір за подання даного позову.

Пунктом 3 ч.2 ст.4 Закону №3674-VI встановлено, що за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, судовий збір справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 Закону №3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 2, 3, 4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З аналізу вказаних норм вбачається, що наслідком визнання протиправним індивідуального акта є його скасування. При цьому, наслідком визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є зобов`язання вчинити дії або утриматися від їх вчинення.

Тому за наведеного правового регулювання, вимоги про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та визнання протиправними рішень є різними позовними вимогами немайнового характеру, за кожну з яких відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 Закону №3674-VI необхідно сплатити судовий збір.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року розміром 2270 грн.

Тому ставкою судового збору за подання даного позову є 19976,00 грн.

Отже, позивач має надати суду доказ сплати судового збору у вищевказаному розмірі на рахунки Черкаського окружного адміністративного суду або належні докази звільнення від його сплати.

Крім того, відповідно до п.9 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначається - у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Суд врахував, позивач обґрунтовує у позовній заяві порушення його прав спірними діями та рішеннями виключно як члена територіальної громади.

Оцінюючи вказане твердження, суд зазначає, що за вимогами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 стосовно тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України вказано, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч.3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що спірні рішення не стосуються безпосередньо прав та інтересів позивача, оскільки регулюють питання організації діяльності органів місцевого самоврядування (Ватутінської міської ради, її виконавчого комітету та сіл територіальної громади). Отже, правовідносини, в яких позивач не бере безпосередньої участі.

Спірні рішення відповідають ознакам індивідуального акту, що обґрунтовується таким.

Індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч.1 ст.4 КАС України).

Спірні рішення є актами індивідуальної дії, оскільки: прийняті органом місцевого самоврядування; не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачають індивідуалізовані приписи організації діяльності органів місцевого самоврядування; не розраховані на багаторазове застосування й вичерпують дію після їх реалізації.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).

Суд також враховує висновок Верховного суду, викладений в ухвалі від 02.07.2018 у справі №9901/657/18, що згідно з ч.5 ст.242 КАС України обов`язковий для врахування судом, відповідно до якого процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру, позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень. Відсутність у будь-кого, зокрема й у позивачів, прав та/або обов`язків у зв`язку з виданням оскарженого рішення не породжує у таких осіб і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом.

Суд також застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.12.2018 у справі №9901/657/18, відповідно до якої право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів і така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Також у постанові від 21.04.2021 у справі №640/7102/20 Верховний Суд зазначив, що адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження виключно у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості).

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до "юридичного" відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу;

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених у спірних рішеннях, як актах індивідуальної дії, і вони не породжують безпосередньо для позивача жодних прав та обов`язків, твердження позивача про порушення його прав, виключно як члена територіальної громади, суд вважає необґрунтованим.

Тому позивач на виконання п.9 ч.5 ст.160 КАС України має зазначити в позовній заяві обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями та діями власних прав, свобод та інтересів.

Згідно з частинами 1-2 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст.161 КАС України, вона на підставі ч.1 ст.169 КАС України підлягає залишенню без руху.

З метою забезпечення права позивача на судовий захист своїх прав та інтересів наявні підстави надати їй строк для усунення вказаних вище недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання ухвали.

Керуючись ст. ст.2, 133, 160, 169, 171, 243, 248 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Ватутінського міського голови Заборовця Олександра Анатолійовича, Ватутінської міської ради Черкаської області про визнання неправомірними (протиправними) дій та визнання протиправними рішень залишити без руху.

2. Позивачу надати строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення викладених у мотивувальній частині ухвали недоліків позовної заяви.

3. Роз`яснити, що у разі невиконання вимог ухвали позовна заява підлягає поверненню.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

5. Копію ухвали направити позивачу.

Суддя О.А. Рідзель