Справа № 520/15530/2020
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 р.Справа № 520/15530/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

за участю: секретаря судового засідання - Севастьянової А.Ю.

представника позивача - Межерицького А.О.

представника відповідача - Павленка О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 (суддя Кухар М.Д.; м. Харків; повний текст рішення складено 14.01.2021) по справі № 520/15530/2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКС"

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" (надалі також - позивач, ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ") звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (надалі також - відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просило суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області № 7 від 26 жовтня 2020 (форма «В 1»), яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку у розмірі 281500,0 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 70375,0 грн.; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" (61145, м. Харків, вул. Клочківська, 111 А, 6 пов., оф. 13, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) про скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №7 від 26 жовтня 2020 р. (форма В 1), яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку у розмірі 281500,0 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 70375,0 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" (61145, м. Харків, вул. Клочківська, 111 А, 6 пов., оф. 13, ) суму сплаченого судового збору у розмірі 5278,13 грн. (п`ять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 13 копійок).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального права, а саме: п. 200.1 п. 200.4 ст. 200, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021, прийнявши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" - відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на податкову інформацію щодо контрагентів позивача та їх постачальників, яка свідчить про відсутність реального характеру здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "ФЄРНЄС", ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ". Вказує, що у контрагента позивача ТОВ "ФЄРНЄС" за звітний період декларування ПДВ встановлено факт відсутності достатніх виробничих потужностей та трудових ресурсів для здійснення відповідного виду господарської діяльності, також встановлено неможливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару та надання послуг у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо, встановлено відсутність реального ланцюга постачання реалізованих ТМЦ. Також відповідач посилається на наявність кримінальних проваджень внесених до ЄРДР за фактами вчинення за попередньою змовою групою осіб фіктивного підприємництва, фігурантами яких є постачальники ТОВ "ФЄРНЄС", а саме: ТОВ "Грайд прайм", ТОВ "РЕДИНГ", ТОВ "ІНДІГО-ТРЕЙН". Крім того зазначає, що господарські операції, документально оформлені ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" та ТОВ "ФЄРНЄС" мають разовий характер та не є профільними для підприємства ТОВ "ФЄРНЄС", оскільки не надавалися іншим СГД та/або ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" в подальшому.

Щодо правовідносин з ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ" відповідач зазначає, що згідно з даними інформаційних систем ДПС, придбання ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ" товарів, робіт (послуг), які були реалізовані на адресу ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ", здійснене від ТОВ "ОРІЄС" та ТОВ "ОФ БОГАРД". Згідно даних інформаційних систем ДПС, придбання підприємствами ТОВ "ОРІЄС" та ТОВ "ОФ БОГАРД" номенклатури ТМЦ, реалізація яких в подальшому документально оформлена на адресу підприємства позивача не здійснювалася. В Єдиному Державному реєстрі судових рішень наявна Ухвала Печерського районного суду міста Києва від 24.01.2019 у справі № 757/3155/19-к, у якій, зокрема, зазначено, що при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до №0000023 від 28.02.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205-1, ч. 1 ст. 205 КК України встановлено, що підприємства транзитно-конвертаційної групи, зокрема, ТОВ "ДОДУ ХАРЧПОСТАЧ", створені з метою надання послуг з мінімізації податкових зобов`язань, які підлягають сплаті до бюджету, тобто, своїми діями в період 2016-2018 сприяли умисному ухиленню від сплати податків реально діючим суб`єктам господарювання. Крім того, проведеним аналізом даних Єдиного реєстру податкових накладних та декларацій з податку на додану вартість не встановлена реєстрація податкових накладних, на предмет декларування придбання товарно-матеріальних цінностей за номенклатурою поставки комплектуючі запчастини до ротору насосу та отримання послуг ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ" на оренду приміщення, опалення, водо-, тепло- постачання, зв`язку, придбання канцелярських засобів, основних засобів тощо. Відсутність таких витрат є одним із свідчень фактичної неможливості здійснення господарської діяльності ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ". Також вказує, що господарські операції, документально оформлені ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" з ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ" мають разовий характер, та не є профільними для підприємства ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ", оскільки не надавалися іншим СГД та/або ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" в подальшому.

Отже, за висновком контролюючого органу, документальне оформлення господарських операцій між ТОВ "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" та ТОВ "ФЄРНЄС", ТОВ "ДОДУ ХАРПОСТАЧ", спрямоване на здійснення удаваних господарських операцій, з наданням податкової вигоди третім особам з метою штучного формування податкового кредиту з податку на додану вартість, що призвело до порушення підприємством вимог п. 198.1, п. 198.3, ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року здійснено заміну відповідача по справі з Головного управління ДПС у Харківській області () на правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43983495).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДПС у Харківській області у період з 21.09.2020 по 25.09.2020 проведено позапланову документальну виїзну перевірку ТОВ «ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» з питань правомірності визначення суми від`ємного значення ПДВ, задекларованої до відшкодування на рахунок платника у банку за податковою декларацією з ПДВ за липень 2020 року.

За результатами перевірки складено акт від 02.10.2020 №1443//20-40-07-07-09/39776331, яким встановлено наступні порушення:

п. 200.1, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в частині достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку (р. 20.2.1 декларації з ПДВ від 20.08.2020 р. №) за липень 2020 р. у розмірі 2879,16 грн.;

п. 198.1, п. 198.3, ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до неправомірного визначення суми податкового кредиту на загальну суму ПДВ 281500,00 грн., у зв`язку з чим завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку (р. 20.2.1 декларації з ПДВ від 20.08.2020 №) за липень 2020 р. на суму 281500,00 грн.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 7 від 26 жовтня 2020 (форма «В1»), яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ, задекларовану на рахунок платника у банку у розмірі 281500,0 грн. та нараховано суму штрафної санкції у розмірі 70375,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням товариство звернулось до суду з метою їх скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом не було доведено належними і допустимими доказами обставин та фактів, на які він посилається в обґрунтування відповідності нормам чинного законодавства прийнятого ним оскаржуваного рішення та дійшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області № 7 від 26 жовтня 2020 винесено з порушенням норм чинного законодавства України, що стало підставою для його скасування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює норму, згідно якої податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно підпунктів 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що господарська операція - це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з положеннями частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону, бухгалтерський облік полягає, зокрема, у складанні та прийнятті до обліку первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складенні на їх підставі зведених облікових документів, систематизації інформації первинних документів на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання суті над формою, тобто операції обліковуються відповідно до їх суті, а не лише з урахуванням юридичної форми. Таким чином, господарська операція, яка не відбулась, не може бути об`єктом оподаткування.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 по справі № 820/2665/16.

Судом встановлено, що ТОВ «ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» (в якості покупця) укладено з ТОВ «ФЄРНЄС» (в якості постачальника) договір поставки від 13.08.2018 №020-33(а.с.61-62).

Відповідно до договору постачальник зобов`язується поставляти й передавати у власність, а покупець зобов`язується приймати й оплачувати комплектуючі частини до ротора насоса Р02.

Позивачем до матеріалів справи надано, а судом досліджені наступні копії документів: видаткову накладну№15 від 31.08.2018 р., платіжні доручення.

Перевезення вказаних комплектуючих частин не відбувалось, оскільки вказані ТМЦ були передані ТОВ «ФЄРНЄС» відповідно до договору від 22.08.2020 р. №08-18 на подальшу переробку як давальницьку сировину.

Між ТОВ «ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» та ТОВ «ДОДУ ХАРЧПОСТАЧ» укладено договір поставки від 08.08.2018 №019-32(а.с.69-70).

Відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставляти й передавати у власність, а покупець зобов`язується приймати й оплачувати товар, зазначений у специфікації №1 до договору.

Позивачем до матеріалів справи надано, а судом досліджені наступні копії документів: видаткову накладну № 76 від 24.08.2018 р. та №89 від 04.09.2018 р., платіжні доручення.

Перевезення вказаного товару підтверджується, зокрема, товарно-транспортними накладними №Р76 від 24.08.2018 р., №Р89 від 04.09.2018 р., перевізник ТОВ «ГОСПОДАР ХАРКІВ»(106-107).

Між ТОВ «ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» (в якості замовника) та ТОВ «ФЄРНЄС» (в якості постачальника) укладено договір підряду від 22.08.2018 №08-18(а.с.81-84).

Відповідно до договору постачальник зобов`язується поставляти й передавати у власність, а покупець зобов`язується приймати й оплачувати роботи по зборці Ротору насоса Р02 D.Y.M.X 10x12x14 у кількості 2 одиниць, у т.ч. з матеріалів, що передаються замовником та подальше їх балансування.

Позивачем до матеріалів справи надано, а судом досліджені наступні копії документів: видаткові накладні у переробку №3 від 31.08.2018 р. та №4 від 17.09.2018 р., товарно-транспортна накладна №Р4 від 17.09.2018 р., платіжні доручення.

Виготовлений ПП «ФЄРНЄС» ротор в подальшому експортовано позивачем згідно із зовнішньоекономічним контрактом купівлі - продажу №02/04-18 від 20.04.2018 р.(а.с.101-102), укладеним між позивачем та ТОВ «Імпекс» (Російська Федерація), що підтверджується вантажно-митною декларацією від 25.09.2018 р. з відповідними відбитками митного органу(а.с.104-105).

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що наявні договори та усі необхідні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку складені на їх виконання, виписані з додержанням вимог статті 9 Закону № 996-XIV та п. 2.4 Положення № 88, які згідно з пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, є належними доказами правомірності формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям з його контрагентами.

При цьому, в ході проведення перевірки податковим органом не встановлено жодних зауважень чи претензій до правоздатності і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами спірних правочинів, до правового статусу сторін договорів як платників ПДВ, відповідності спірних правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів за спірним правочином.

Доводи відповідача щодо відсутності у контрагентів позивача об`єктивної можливості для виконання поставки товарів в силу браку персоналу та відсутності основних фондів, колегією суддів відхиляються, оскільки такі висновки податковим органом зроблені виключно шляхом аналізу податкової звітності контрагента позивача, водночас зазначене не виключає можливості реального виконання господарської операції, враховуючи, що залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

У свою чергу, основні та транспортні засоби можуть перебувати у контрагентів на праві оренди або лізингу.

Така ж позиція викладена в рішеннях Верховного Суду у справах №826/13929/17 від 15.04.2020, №520/7467/19 від 16.04.2020.

Суд також наголошує, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків чи умови для отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи визнання понесених витрат.

Крім того, чинним законодавством не передбачено кількісного показника щодо наявності трудових ресурсів, зареєстрованих власних основних фондів, виробничих потужностей, транспортних засобів, сировини та матеріалів, що була б достатньою для фізичної та технічної можливості виконання умов наведених договорів.

Варто зазначити, що сумнівність господарських операцій позивача обґрунтовується податковим органом виключно інформацією, викладеною в інформаційних базах даних податкового органу. Разом з тим, така інформація не ґрунтується на фактах, які встановлені за результатами документальних перевірок контрагентів позивача, а лише містить припущення податкового органу про неможливість здійснення ними господарської діяльності у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженнями, та, як наслідок, відсутність трудових ресурсів та іншого майна, які економічно необхідні для виконання договорів.

Чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх.

Платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов`язки, не передбачені чинним законодавством.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Крім зазначеного, чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел позивача або його контрагентів на укладення правочинів без наміру створити наслідки, які передбачені ним. Цих доказів не надано і під час судового розгляду справи, що свідчить про необґрунтованість висновків відповідача про фіктивний характер проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Стосовно доводів податкового органу про існування досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, інформація щодо контрагента позивача про наявність зареєстрованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвал в рамках кримінальних проваджень за ознаками кримінальних правопорушень не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

При цьому, на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, а також станом на час розгляду даної справи як в суді першої інстанції та і в суді апеляційної інстанції, вироки щодо контрагентів позивача відсутні, а тому матеріали розслідувань за вказаними кримінальними провадженнями не можуть враховуватись як докази у даній справі, тоді як належним доказом, в даному випадку, могли би бути виключно вироки суду щодо недійсності (нікчемності) правочинів, первинних документів, визначення правомірності формування податкового кредиту та щодо порушення ним податкового законодавства, що набули законної сили, щодо вчинення ними кримінальних правопорушень.

Отже, факт порушення кримінальних справ відносно контрагентів позивача або їх постачальників не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Крім того, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження факту отримання послуг, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені виконавцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.02.2018 по справі № 826/6280/13-а, від 20.02.2018 по справі №813/4931/13-а та від 06.02.2018 по справі №802/4940/14.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява №803/02), «Булвес АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, зазначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод, або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та невизнання понесених витрат. При цьому, такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, та повинні бути підтвердженими належними і достатніми доказами.

В контексті викладеного, обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли свідчити про їх фіктивність чи про те, що позивач як платник податків діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які могли допустити його контрагенти, або ж про те, що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій було одержання позивачем податкової вигоди, контролюючий орган під час розгляду справи не навів.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, під час перевірки було використано лише дані систем автоматизованого співставлення податкових даних та податкову інформацію, при цьому не надано належну оцінку первинній документації щодо господарських взаємовідносин позивача з контрагентами. Тобто висновки акту перевірки зроблені відповідачем передчасно та на підставі припущень відповідача, а не на підставі доказів, які можуть бути використані у відповідності до чинного законодавства.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні положень статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, доводи, що наведені в акті перевірки не є достатніми для притягнення позивача до фінансової відповідальності, оскільки не є належними та допустимими доказами порушення позивачем приписів податкового законодавства.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в ході судового розгляду справи належним чином не доведено правомірність прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення №7 від 26 жовтня 2020 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, вказуючи на безтоварність господарських операцій позивача з його контрагентами, суб`єктивний та оціночний характер доводів, якими це підтверджується, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №7 від 26 жовтня 2020 р. підлягає скасуванню, а позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВНЕШЕНЕРГОКОМПЛЕКТ" - задоволенню.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 року по справі № 520/15530/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 25.05.2021 року