Справа № 480/9001/20
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 травня 2021 року Справа №480/9001/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
за участю секретаря судового засідання - Нікітас К.В.,
представника позивача - Юшкевич Є.Ю.,
представника відповідача - Заславської О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9001/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини А-13 76 за № 885 від 26 листопада 2020 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді пониженні у військовому званні на один ступінь, зобов`язавши відповідача вчинити дії по відновленню порушених прав, свобод, інтересів та зобов`язавши його виплатити грошову премію за листопад 2020 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 5000 грн в рахунок погашення завданої неправомірними діями моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом. 26 листопада 2020 року командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ за № 885,згідно якого позивачку була притягнуто до дисциплінарної відповідальності і накладене дисциплінарне стягнення у вигляді пониження у військовому званні на один ступінь за порушення 02.11.2020 Інструкції зі зберігання та користування особовим складом Збройних Сил України засобами стільникового зв`язку, затверджену наказом головнокомандувача Збройних Сил України за № 74 від 1 липня 2020 року.
Позивач такі порушення заперечує та зазначає, що не проводила 02.11.2020 видеозйомку на телефон, оскільки в той момент при собі особистого телефону не мала.
Також позивач вважає, що вказаними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у суму 5000 грн.
Ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Представник відповідача надав суду відзив на позов в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що 02.11.2020р. позивачка була викликана до службового кабінету безпосереднього командира - старшого лейтенанта ОСОБА_2 з метою вручення їй під особистий підпис копій документів та доведення наказів командира військової частини. Отримавши, під особистий підпис, письмові відповіді командування на свої звернення, позивачка почала проводити відео фіксацію подій у службовому кабінеті на особистий телефон, зокрема доведення їй наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.11.2020р. № 858 «Про результати службового розслідування». Незважаючи на отриманні зауваження та вимогу командира підрозділу припинити зйомку, заперечення інших військовослужбовців, які були присутні під час доведення наказу командира військової частини, позивачка продовжувала вести зйомку. В рамках проведення службового розслідування посадовою особою, визначеною в наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2020р. № 895, було надано оцінку вказаних дій військовослужбовця та встановлено причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилась. Зокрема, в Акті службового розслідування від 26.11.2020р. встановлено, що такі дії військовослужбовця, підтвердженні свідченнями інших військовослужбовців та командирів, призвели до грубих порушень цілого ряду статей статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та вимог Інструкції зі зберігання і користування особовим складом Збройних Сил України засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами затвердженої наказом головнокомандувача Збройних Сил України від 01.07.2020 року №74.
Представник відповідача стверджує, що застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді пониження у військовому званні на один ступінь, це міра дисциплінарного впливу, яка застосована після того, як цілий ряд інших дисциплінарних стягнень виявився не дієвим.
Отже відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Позивач своїм правом щодо надання відповіді на відзив не скористалася.
Ухвалою суду було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в режимі відеоконференції, викликано в судове засідання свідків.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволення позовних вимог відмовити.
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді радіотелефоніста радіовзводу роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 885 від 26.11.2020 року за порушення військової дисципліни, порушення вимог Інструкції зі зберігання і користування особовим складом Збройних Сил України засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами затвердженої наказом головнокомандувача Збройних Сил України від 01.07.2020 року №74, порушення вимог абз.1 та абз.10 ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст.1 та абз.1, абз.4 та абз.5, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, старшого солдата ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «пониження у військовому званні на один ступінь» (а.с. 12 13).
Зазначений наказ був прийнятий за висновками службового розслідування, які викладені в Акті службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 26.11.2020 (а.с. 5 - 9).
Службовим розслідуванням встановлено, що радіотелефоніст радіовзводу роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 порушила вимоги Інструкції зі зберігання і користування особовим складом Збройних Сил України засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами затвердженої наказом головнокомандувача Збройних Сил України від 01.07.2020 року №74, а саме 02.11.2020р. в службовому кабінеті безпосереднього командира - старшого лейтенанта ОСОБА_2 , під час ознайомлення та вручення їй під особистий підпис копій документів та доведення до відома наказів командира військової частини, здійснювала відео фіксацію на особистий телефон.
Позивачка факти викладені в Акті службового розслідування заперечує та з наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності не погоджується, що стало підставою для звернення до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходить з наступного.
Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут Внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до ст.16 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Статтею 26 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Також Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних сил України (далі Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Частиною 3 ст.5 Дисциплінарного статуту визначено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно ст. 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема: е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу).
Відповідно до ст. ст.84, 86 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
З матеріалів справи суд вбачає, що службовим розслідуванням встановлено: позивач 02.11.2020р. в службовому кабінеті безпосереднього командира - старшого лейтенанта ОСОБА_2 , під час ознайомлення та вручення їй під особистий підпис копій документів та доведення до відома наказів командира військової частини, здійснювала відео фіксацію на особистий телефон.
Зазначений факт позивач категорично заперечує.
Судом було допитано свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили, що ОСОБА_1 02.11.2020 під час ознайомлення та вручення їй під особистий підпис копій документів тримала у руках мобільний телефон. Разом з тим, свідки достеменно не підтвердили здійснення позивачкою відеофіксації на мобільний телефон.
Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначили, що до висновку про здійснення відеофіксації на мобільний телефон позивачкою, вони дійшли лише з її слів, оскільки вона сказала, що здійснює відеозйомку.
Будь-яких інших доказів щодо здійснення позивачкою 02.11.2020 на території військової частини відео зйомки (як то сам відео запис) суду не надано.
Отже суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами здійснення відео зйомки ОСОБА_1 02.11.2020р. під час ознайомлення та вручення їй під особистий підпис копій документів.
Також під час розгляду справи представник відповідача стверджував, що сам факт користування мобільним телефоном на території військової частини також є порушенням Інструкцією зі зберігання і користування особовим складом Збройних Сил України засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами, затвердженою Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 01 липня 2020 року № 74.
Щодо цього твердження відповідача, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 143 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, порядок зберігання і користування особистими фотоапаратами, магнітофонами, радіоприймачами, мобільними телефонами, іншими засобами мобільного зв`язку та передачі інформації, комп`ютерною та іншою побутовою радіоелектронною технікою для військовослужбовців, які виконують обов`язки військової служби, встановлюється командиром військової частини.
Порядок зберігання і користування засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами військовослужбовцями та працівниками Збройних Сил України, які виконують обов`язки військової служби, державної служби (праці) у Збройних Силах України в пунктах постійної дислокації органів військового управління, військових частин та установ Збройних Сил України, під час навчального процесу, проведення занять, навчань, тренувань та інших заходів підготовки, у районах виконання бойових (спеціальних) завдань та у районах відновлення боєздатності визначений Інструкцією зі зберігання і користування особовим складом Збройних Сил України засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами, затвердженою Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 01 липня 2020 року № 74 (далі Інструкція).
Вимоги цієї Інструкції є обов`язковими для виконання військовослужбовцями та працівниками Збройних Сил України, які перебувають на території органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України.
П.1.3. Інструкції визначено: засоби стільникового зв`язку (далі - ЗСЗ) - радіоприймальні та радіопередавальні пристрої, що приймають (передають) інформацію та дані по безпроводових каналах зв`язку стандартів GSM, UMTC, WCDMA, LТЕ, СDМА та інших стандартів загального користування; інші електронні засоби (далі - ІЕЗ) - пристрої, крім ЗСЗ, які мають будь-яку з функцій: запису фото-, відео- та аудіоінформації, обробки та зберігання інформації у цифровому вигляді, визначення геолокації, обміну інформацією по безпроводових та проводових (оптоволоконних) каналах зв`язку (планшети, портативні персональні комп`ютери, трекери, смарт-годинники, зовнішні жорсткі диски, USВ-флеш-накопичувачі, тощо); об`єкт інформаційної діяльності - будівлі, приміщення, транспортні засоби чи інші інженерно-технічні споруди, що використовуються для обробки технічними засобами та/або озвучування інформації з обмеженим доступом.
Пунктами 1.4, 1.5 Інструкції визначено, що перебування особового складу Збройних Сил України та інших осіб з ЗСЗ та незареєстрованими ЕЗ на/в об`єктах Інформаційної діяльності заборонено. Об`єкти Інформаційної діяльності позначаються відповідними попереджувальними знаками із написом (додаток 1). Попереджувальні знаки розміщуються в місцях входу у зазначені об`єкти.
Відповідно до п.п. 2.1. Інструкції, дозволяється користуватися засобами стільникового зв`язку без функції запису фото-, відео- та аудіоінформації, визначення геолокації та функції підключення до мережі Інтернет у визначених керівником органу військового управління, командиром (начальником) військової частини (установи) місцях, також дозволяється користуватися ЗСЗ та ІЕЗ з функціями криптографічного захисту інформації, порядок користування яких визначається окремими інструкціями.
Порядок зберігання і користування особистими ЗСЗ та ІЕЗ для підпорядкованих військовослужбовців та працівників Збройних Сил України чи інших осіб, що перебувають на території органів військового управління, військових частин (установ) та навчальних закладів встановлюється керівником органу військового управління, командиром (начальником) військової частини (установи), керівниками навчальних закладах шляхом видання відповідного наказу, який доводиться до всього особового складу органу військового управління (військової частини, установи) під особистий підпис (п.2.2. Інструкції).
На території органів військового управління, військових частин (установ), навчальних закладів з метою недопущення витоку інформації з обмеженим доступом (запису інформації у будь-якій формі, ведення фото/відео зйомки, тощо) особисті ЗСЗ та необліковані ІЕЗ, які мають функції запису фото-, відео- та аудіоінформації, визначення геолокації та функції підключення до мережі Інтернет здаються на тимчасове зберігання у вимкненому стані (п.2.3. Інструкції).
Тимчасове зберігання ЗСЗ та ІЕЗ в органах військового управління організовується та здійснюється у спеціально обладнаних для цього місцях, оснащених шафами з окремими чарунками для ЗСЗ та ІЕЗ постійного особового складу органів військового управління та відвідувачів. Чарунки мають замикатися. Для ЗСЗ та ІЕЗ відвідувачів у місцях зберігання передбачається необхідна кількість чарунок, позначених написом Відвідувач. Місця для тимчасового зберігання ЗСЗ та ІЕЗ визначаються наказами (розпорядженнями) керівників органів військового управління та за необхідності обладнуються системами відеоспостереження з виведенням на монітори чергових органів військового управління (структурних підрозділів органів військового управління) або іншими системами охорони (п.2.4. Інструкції).
Порядок тимчасового зберігання ЗСЗ та ІЕЗ у військових навчальних закладах, військових частинах (установах), а також в органах військового управління до забезпечення шафами з окремими чарунками для ЗСЗ та ІЕЗ визначається керівниками органів військового управління, військових навчальних закладів, командирами (начальниками) військових частин (установ). При цьому визначений порядок має унеможливлювати ведення несанкціонованого запису інформації у будь-якій формі, несанкціонованого доступу об`єктів інформаційної діяльності та до глобальних мереж передачі даних, а також інших дій, що створюють передумови для витоку інформації з обмеженим доступом (п.п. 2.5. Інструкції).
На підставі норм зазначеної Інструкції, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2020 №834 було затверджено Інструкцію зі зберігання і користування особовим складом військової частини НОМЕР_1 засобами стільникового зв`язку та іншими електронними засобами, яка за змістом ідентична Інструкції, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 01 липня 2020 року № 74 (а.с. 119 120).
Під час розгляду справи, судом було встановлено, що із наказами Головнокомандувача Збройних Сил України 01 липня 2020 року № 74 та командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2020 №834 та затвердженими ними Інструкціями позивач була ознайомлена 28.10.2020, але від підпису про ознайомлення відмовилась, що підтверджується відповідними актами (а.с. 121 122) та показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допитаних в судовому засіданні.
Разом з тим, суд зазначає, що виходячи із аналізу вимог зазначених Інструкцій, під час знаходження на території військової частини, особисті ЗСЗ, які мають функції запису фото-, відео- та аудіоінформації, визначення геолокації та функції підключення до мережі Інтернет повинні здаватися військовослужбовцями на тимчасове зберігання у вимкненому стані (п.2.3. Інструкцій). Для цього наказами (розпорядженнями) керівників повинні бути визначені місця для тимчасового зберігання ЗСЗ та ІЕЗ, які оснащені шафами з окремими чарунками для ЗСЗ та ІЕЗ, чарунки мають замикатися (п.2.4. Інструкцій). Командир військової частини повинен визначити порядок тимчасового зберігання ЗСЗ та ІЕЗ до забезпечення шафами з окремими чарунками для ЗСЗ та ІЕЗ (п.2.5. Інструкцій).
Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів (наказів, розпоряджень) щодо обладнання на території військової частини спеціальних місць для зберігання особистих ЗСЗ та ІЕЗ військовослужбовців.
Також не було надано суду доказів (наказів, розпоряджень) які б визначали порядок зберігання особистих ЗСЗ та ІЕЗ військовослужбовців до обладнання спеціальних місць для зберігання, облаштованих шафами з окремими чарунками.
Не підтвердили існування єдиного встановленого порядку зберігання ЗСЗ та ІЕЗ на території військової частини і свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Крім того, відповідачем не надано суду визначеного або затвердженого розпорядчим документом переліку приміщень військової частини, які відносяться до об`єктів інформаційної діяльності та які повинні позначатися відповідними попереджувальними знаками із написом відповідно до вимог п. 1.4.1.5 Інструкцій, зокрема не надано доказів розміщення такого знаку на приміщенні в якому позивачку 02.11.2020 ознайомлювали з відповідними документами.
Суд вважає, що не забезпечення військовою частиною, на час спірних подій, організації тимчасового зберігання особистих ЗСЗ військовослужбовців у спеціально обладнаних для цього місцях, оснащених шафами з окремими чарунками та не визначення чіткого порядку зберігання ЗСЗ до обладнання таких спеціальних місць для зберігання, виключає можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачки за перебування 02.11.2020 на території військової частини із мобільними телефоном.
Крім того, відповідачем не було з`ясовано під час службового розслідування питання чи має мобільний телефон ОСОБА_1 , який перебував у неї 02.11.2020, функції запису фото-, відео- та аудіоінформації, визначення геолокації та функції підключення до мережі Інтернет.
Також суд враховує, що в оскаржуваному наказі не зазначено які саме пункти Інструкції були порушені позивачкою, є лише загальне посилання на Інструкцію.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що під час розгляду справи відповідач не довів факту скоєння позивачкою дисциплінарного проступку та відповідно не довів правомірності спірного наказу.
При цьому посилання відповідача на фотографії позивачки в соціальних мережах, суд вважає безпідставним, оскільки вказані факти не були покладені в основу спірного наказу та не досліджувалися під час службового розслідування.
Суд вирішуючи даний спір виходить з критеріїв правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначене також виходить із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.
З огляду на викладене, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення для його прийняття. У разі ж відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Підсумовуючи наведене, суд вважає, що спірний наказ відповідача є таким, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та таким, що виданий необгрунтовано, тобто без з`ясування та урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), отже, це рішення є таким, що підлягає скасуванню судом як протиправне.
Відтак позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини А-13 76 за № 885 від 26 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_1 її до дисциплінарної відповідальності, суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити дії по відновленню порушених прав, свобод, інтересів та зобов`язання виплатити грошову премію за листопад 2020 року, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи суд вбачає, що пунктом 2 оскаржуваного наказу визначено: радіотелефоністу радіовзводу роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , старшому солдату ОСОБА_1 за накладення дисциплінарного стягнення у вигляді пониження у військовому званні на один ступінь, не виплачувати премію за листопад.
Довідкою від 09.04.2021 №565 відповідач підтвердив, що за листопад 2020 року ОСОБА_1 премія встановлена 0% (а.с. 139).
Разом з тим, з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.12.2020 №895 «Про виплату премії та надбавки за особливості проходження служби військовослужбовцями за листопад 2020 року» суд вбачає, що підставою для позбавлення позивачки премії став не тільки спірний наказ а і наказ №858 від 02.11.2020 року, який не є предметом оскарження в даній справі (а.с. 140). Докази скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №858 від 02.11.2020 року, в матеріалах справи відсутні.
Отже позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 грошову премію за листопад 2020 року, суд вважає безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню.
Щодо зобов`язання відповідача вчинити дії по відновленню порушених прав, свобод, інтересів позивачки, суд зазначає, що скасовуючи спірний наказ суд в повній мірі захистив права останньої.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Стаття 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова № 4) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до пунктів 4,5 Постанови № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно із пунктом 9 Постанови № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Виходячи з вищевикладеного та змісту позову, суд доходить висновку про те, що позивач не довів суду факту спричинення моральної шкоди діями відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням моральної шкоди, оскільки суду не було надано жодних доказів завдання позивачу фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо). Відтак у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди.
Крім того, в позові позивач просить стягнути з відповідача витрати по наданню їй правничої допомоги у сумі 900 грн.
Суд зазначає, що пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивач надала суду копію квитанції №807 від 07.12.2020, згідно якої позивач сплатила 900 грн. за «консультація, складання позовної заяви у суд» (а.с. 10).
Суд зазначає, що зі змісту зазначеної квитанції неможливо встановити за консультацію з яких питань та за складання якої позовної заяви з якого спору та до якого суду сплачено кошти. Отже суд вважає, що вказана квитанція не є належним та допустимим доказом понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Будь яких інших доказів позивач суду не надала.
Крім того, в судових засіданнях інтереси позивача представляла адвокат згідно доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с. 108).
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за № 885 від 26 листопада 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді пониження у військовому званні на один ступінь.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.05.2021 року.

Суддя В.О. Павлічек