Справа № 580/2764/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2764/20 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби в сумі 674 259,39 грн.

Позов вмотивовано тим, що позивач проходив службу в управлінні Служби безпеки України в Черкаській області з 17.03.2006 по 04.05.2016 та наказом Служби Безпеки України від 18.04.2016 № 475-ос звільнений з військової служби, виключений зі списків особового складу наказом управління Служби безпеки України в Черкаській області від 04.05.2016 №68-ос. При цьому, всупереч вимог чинного законодавства України, а також ратифікованих Україною норм міжнародного права, відповідачем не проведено з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, стягнуто з управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64 449 (шістдесят чотири тисячі чотириста сорок дев`ять) грн 89 коп. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням від 01 березня 2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, ухвалено рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить його змінити в частині розміру стягнення з відповідача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апелянт стверджує, що остаточний та повний фактичний розрахунок з ним проведено відповідачем 15.07.2020 року шляхом виплати всіх грошових компенсацій та допомоги. Разом з тим, судом першої інстанції поруч із визнанням протиправною бездіяльності управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, стягнуто у 10 разів меншу суму, ніж заявлялося у позові.

Позивач наполягає, що вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача, що є справедливим та співмірним із проявленою відповідачем бездіяльністю. При цьому позивач посилається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 року у справі №580/2857/20 за аналогічним позовом з такими самими предметом та підставами.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 16 квітня 2021 року.

Управлінням Служби безпеки України в Черкаській області подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначено, що позов не підлягає задоволенню з підстав пропущення позивачем строку на звернення до суду, оскільки останнім днем проходження ним служби є 04.05.2016 року, отже ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість знати про факти несвоєчасних виплат, був обізнаний про них, проте звернувся до суду 21.07.2020 року, тобто поза межами встановленого процесуальним законом строку.

Також відповідач не погоджується з аргументами позивача щодо суми відшкодування за несвоєчасно здійснений остаточний розрахунок при звільненні, звертає увагу на наявність спору стосовно оплати відпустки, який розглядався в судовому порядку, а також на оплату усіх статей відшкодування при звільненні за наявності бюджетних коштів.

У свою чергу Управлінням Служби безпеки України подано апеляційну скаргу на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року, у якій останнє просить скасувати його та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Відповідач посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, згідно висновків якого правове регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України, є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

В апеляційній скарзі відповідач також зауважує на обставинах пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України у Черкаській області, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 05 травня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судовою колегією встановлено, що згідно наказу голови Служби безпеки України від 18.04.2016 № 475-ос позивач звільнений з військової служби в управлінні Служби безпеки України в Черкаській області, а згідно наказу начальника управління від 04.05.2016 № 68-ос позивач виключений зі списків особового складу. У зв`язку зі звільненням позивача з військової служби відповідачем проведено розрахунок належних сум грошового забезпечення, компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Фактичні виплати позивачеві вказаних сум здійснені таким чином:

- компенсація за неотримане речове майно в розмірі 9258 грн 17 коп. перерахована 11.12.2017 згідно платіжного доручення № 1841;

- доплата за речове майно в сумі 15947 грн 37 коп. (нарахована за результатами внутрішнього аудиту) перерахована 25.10.2019 згідно платіжного доручення № 1795;

- одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 125831 грн 78 коп. перерахована 26.05.2016 згідно платіжного доручення № 725.

Також колегією суддів встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у адміністративній справі № 580/1367/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, зобов`язано управління Служби безпеки України в Черкаській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04 травня 2016 року.

Вказане рішення набрало законної сили 26.10.2020.

Відповідачем 15 липня 2020 року перераховано кошти ОСОБА_1 на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду 03.06.2020 в адміністративній справі № 580/1367/20.

Як стверджує позивач, виплата всіх вищезазначених сум відбулася не у день звільнення з військової служби, а тому він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції, виходить з того, що пріоритетними у даному випадку є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Зокрема, положення статей 116, 117 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до статті 20 Закону України від 03.07.2020 № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Стаття 21 Закону № 2229-XII визначає правове регулювання трудових відносин працівників Служби безпеки України, відповідно до якої трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки) врегульовано статтею 116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Законами України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Службу безпеки України», а також Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України не містять норм щодо порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, тому у даному випадку слід застосовувати положення КЗпП України.

Виходячи з матеріалів справи, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі № 580/1367/20 встановлено, що відповідач протиправно не нарахував позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача, на рахунок останнього 15.07.2020 відповідачем перераховано кошти у сумі 12 176,98 грн з призначенням: компенсація за невикористану відпустку УБД згідно рішення суду № 580/1367/20 від 03.06.2020.
Верховний Суд у справі № 810/1543/17 зазначив, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються саме розміру належних звільненому працівникові сум, доводи позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у адміністративній справі № 580/1367/20 в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, яка була виплачена відповідачем 15.07.2020 відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у адміністративній справі № 580/1367/20, є необґрунтованими та не можуть бути задоволені.

Окрім зазначеного, право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, встановлене частиною другою статті 15 Закону № 2011-ХІІ, передбачає, що виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Отже, у разі наявності права особи на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, остання має бути виплачена у день звільнення зі служби, а якщо така виплата відбулася після звільнення зі служби, то є підстави для застосування в такому випадку положень статті 117 КЗпП України.

Також, відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232 (далі Інструкція № 232) основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.

Відповідно до пункту 3 цієї Інструкції речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил включає: 1) забезпечення: обмундируванням, взуттям, натільною і теплою білизною, теплими і постільними речами, спорядженням, спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту (окуляри-маска захисні балістичні, окуляри захисні балістичні, шоломи бойові балістичні та бронежилети модульні), спеціальним одягом та спорядженням для виконання спеціальних завдань, нагрудними знаками, знаками розрізнення і фурнітурою, ідентифікаційними жетонами, санітарно-господарським, спортивним та гірським спортивним майном, наметами, брезентами, м`якими контейнерами, декоративними тканинами і килимовими виробами; матеріалами для пошиття, ремонту та хімічного чищення речового майна (крім розчинників); папером, друкарськими машинками, бланками та книгами обліку і звітності по речовій службі, а також іншими бланками та книгами; духовими та ударними музичними інструментами для штатних військових оркестрів; бойовими прапорами; технічними засобами речової служби, а також обладнанням, інструментом, запасними частинами та інвентарним майном для речових ремонтних майстерень і лазне-пральних підприємств; 2) створення та утримання запасів речового майна; 3) лазне-пральне обслуговування військовослужбовців військових частин і забезпечення мийними засобами; 4) організацію та проведення ремонту речового майна, технічних засобів речової служби, хімічного чищення обмундирування та спеціального одягу; 5) фінансове планування та фінансування, складання та подання встановленої звітності за статтями кошторису (кодами економічної класифікації) Міністерства оборони України на речове забезпечення; 6) організацію та ведення обліку і звітності з речової служби; 7) організацію контролю за витратами матеріальних засобів і бюджетних асигнувань, передбачених на речове забезпечення.

Речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно (абзац перший пункту 4 Інструкції № 232).

Кабінет Міністрів України постановою від 16 березня 2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 01 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Як свідчать матеріали справи, виплата компенсації за речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні здійснена відповідачем не у день звільнення позивача зі служби.
Стосовно визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні зазначених питань повинен існувати розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16).

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи це питання як виключну правову проблему і за можливості відступу від правової позиції ВСУ, зробила такий висновок.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 сформовано правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи загальний розмір належного позивачу відшкодування, суд першої інстанції зазначив, що у сукупності усі виплати склали суму 161 087,61 грн (100%), з яких:

- грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 9258,17 грн (сплачена 11.12.2017) 5,74%;

- доплата за неотримане речове майно у сумі 15708,16 грн (сплачена 25.10.2019) 9,75%;

- одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в сумі 123944,30 грн (сплачена 26.05.2016) 76,94%;

- компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 12176,98 грн (сплачена 15.07.2020) 7,56% (вказана компенсація враховується при розрахунку, разом з тим не підлягає до виплати як зазначено вище).

Під час визначення розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно довідки управління Служби безпеки України в Черкаській області від 23.09.2020 № 21/661 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні календарні місяці перед звільненням становить 22 669,29 грн, середньоденний заробіток становить 371,63 грн.

Як свідчать матеріали справи, датою виключення позивача зі списків особового складу є 04.05.2016, тобто право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 05.05.2016.

За розрахунками зазначений у позовній заяві розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (674 259,39 грн), що є істотно більшим, ніж сума коштів, несвоєчасно виплачених у зв`язку зі звільненням позивача (161 087,61 грн).

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, доплати за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, підлягає зменшенню, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, колегія суддів погоджується з тим, що обґрунтованим є стягнення з відповідача середнього заробітку пропорційно виплаченим із затримкою коштів, а саме:

- грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 9258,17 грн ((5,74% від загальної суми, що підлягала виплаті у день звільнення * 371,63 грн (середньоденна заробітна плата) *585 днів (05.05.2016-11.12.2017)) = 12500,70 грн;

- доплати за неотримане речове майно (9,75% від загальної суми, що підлягала виплаті у день звільнення * 371,63 грн (середньоденна заробітна плата) *1268 днів (05.05.2016-25.10.2019)) = 45944,62 грн;

- одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (76,94% від загальної суми, що підлягала виплаті у день звільнення * 371,63 грн. (середньоденна заробітна плата) * 21 день (05.05.2016-26.05.2016)) = 6004,57 грн;

- компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не підлягає виплаті (згідно висновку викладеному в даному рішенні).

З огляду на наведене судова колегія вважає виправданою та співмірною суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, в розмірі 64 449,89 грн. Відповідно аргументи позивача, викладені в цій частині в апеляційній скарзі ОСОБА_1 колегія суддів відхиляє.

Стосовно доводів відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, викладених в апеляційній скарзі управління Служби безпеки України в Черкаській області, колегія суддів зазначає, що оцінку зазначеним доводам вже надано Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 16 грудня 2020 року у цій же справі під час перегляду ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року.

Зазначеною постановою суду апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 .

За таких обставин доводи управління Служби безпеки України в Черкаській області, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В частині доводів сторін щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права жодних аргументів не наведено, не зазначено які саме матеріали, що мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено судом першої інстанції, не наведено інших доводів на підтвердження іншої, ніж було представлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, позиції.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дотримано норм процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Черкаській області залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі №580/2764/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко