Справа № 580/1379/21
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року справа № 580/1379/21

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Гаращенко В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду через свого представника ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не призначення пенсії позивачці - протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці викладене в листах відповідача від 09.09.2020;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 27.02.2020 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачці.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 є громадянкою України, мешкала в м. Черкасах, є особою похилого віку, з 17.10.1993 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. На звернення представника позивача щодо призначення пенсії, відповідач відмовив з підстав відсутності відповідної міждержавної угоди між Україною та Ізраїлем, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено її конституційні права як громадянина України на отримання пенсії.

Представник позивача стверджує, що при зверненні до відповідача з особистою заявою про призначення пенсії надано копію посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане 12.06.1997 органом МВС в м. Хайфа (Ізраїль) та його оригінал для огляду та засвідчення копії, даний факт підтверджено вхідним штампом відповідача, який поставлений після огляду та прийняття документів.

Посвідчення містить інформацію про особу позивача, місце її проживання та вік, як того вимагає вищевказаний п. 2.9 Порядку 22-1. Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який дійсний до 14.08.2017.

27.02.2020 до відповідача представником разом з особистою заявою про призначення пенсії подані всі необхідні оригінали документів, що були надані відповідачу для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом відповідача.

Крім того, всі надані документи засвідчені нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого у свою чергу підтверджена печаткою апостиль, відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23.12.2003.

Також представник позивача зазначив, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 у справі №580/471/20 визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення чи відмову в призначенні пенсії.

На підставі наведеного представник позивача вважає, що відповідачем з формальних та необґрунтованих підстав повторно відмовлено у призначенні пенсії.

Вчинена відповідачем бездіяльність, на думку представника позивача, завдала позивачу моральні страждання, тому з відповідача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 100 000 гривень.

Відповідачем подано відзив на позов в якому останній позовні вимоги не визнав, та просив в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, аргументуючи свою позицію тим, що на виконання рішення суду від 13.07.2020 у справі №580/471/20 заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 розглянуто повторно та прийнято рішення (протокол №21 від 09.09.2020) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-ІУ, оскільки посвідчення особи держави Ізраїль № НОМЕР_1 , яке надано позивачем не являється посвідченням особи громадянина на території України. Інших документів, що посвідчують особу (тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання) ОСОБА_1 до заяви не надала. Також, позивачем не надано оригіналів документів про стаж роботи.

Посилання представника позивача на ту обставину, що ОСОБА_1 надала оригінали документів на підтвердження трудового стажу, не відповідають дійсності, оскільки, дані документи містять апостиль на іноземній мові, переклад на українську мову засвідчений ОСОБА_3 та надані лише у вигляді фотокопії без оригіналів апостилів та нотаріально засвідченого перекладу.

Відповідач вказав, що виникнення права на пенсію для іноземців та осіб без громадянства пов`язується з умовою їх постійного проживання на території України або укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні.

В зв`язку з тим, що міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення між Україною і Ізраїлем, який передбачав би інші умови призначення та виплати пенсій, на даний час не укладено, підстави для призначення пенсії позивачу відсутні.

Наведене на думку відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 у справі №580/471/20 визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення чи відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Вказане судове рішення набрало законної сили 13.08.2020.

Листом №2300-0302-8/44826 від 09.09.2020 відповідач повідомив представника позивача, що на виконання рішення суду у справі за № 580/1471/20 та відповідно до вищезазначених норм законодавства Головне управління повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 від 07.11.2019 та прийняло рішення (протокол №21 від 09.09.2020) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону, оскільки оригіналів документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, документів про вік і стаж ОСОБА_1 не надано. Посвідчення особи держави Ізраїль № НОМЕР_1 не посвідчує особу на території України.

В подальшому, представник позивача звернувся до відповідача з листом від 20.10.2020 про надання додаткових документів для призначення пенсії до заяви ОСОБА_1 поданої 27 лютого 2020 року про призначення пенсії за віком. До листа додано наступні документи: довідки про стаж роботи та заробітну плату від 09.10.2020 року № 140, 141, 34, 35, за період роботи з 21.08.1967 по 25.08.1976 Комунальний заклад «Черкаська санаторна школа Черкаської обласної ради »(оригінал); довідка про заробітну плату від 06.10.2020 року № 214 за період роботи з 1976 по 1979 Комунальний заклад «Черкаська гімназія № 9 ім. О.М.Луценка » (оригінал).

Також з аналогічним листом від 18.02.2021 представник позивача надав відповідачу: архівну довідку від 01.02.2021 №24, за період роботи з 28.08.1979 по 11.12.1985 Черкаська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 6 (оригінал); довідку про заробітну плату від 01.02.2021 року № 25 за період роботи з 1979 по 1985 Черкаська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 6 (оригінал).

Вважаючи, що позивач протиправно прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 та не врахував надані представником позивача довідки, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З наведеного слідує висновок, що з 7 жовтня 2009 року пенсія громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон виплачується на загальних підставах, незалежно від наявності відповідного міжнародного договору між Україною та державою, в якій проживає пенсіонер.

Більш того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В свою чергу, Верховний Суд України у своїй постанові від 6 жовтня 2015 року у справі № 21-2419а15 зазначив, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 управління ПФУ має здійснювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) жінки, які народилися до 30.09.1956, мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 55 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Тобто, позивач, як жінка, яка народилася до 30.09.1956, має право на звернення за отриманням пенсії за віком згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 31.07.2014 за №895/25672 (далі - Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації).

Суд звертає увагу, що відповідач не заперечує належне звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії, однак стверджує про подання неналежного документу, що посвідчує особу.

Відповідно до п. 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як свідчать матеріали справи при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії надано копію посвідчення особи № НОМЕР_1 , видане 12.06.1997 органом МВС в м. Хайфа (Ізраїль) із фотокарткою та апостильований переклад на українську мову вказаного посвідчення.

Крім того, надано картку платника податків, яка видана головним управлінням ДФС у Запорізькій області, де вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків та дату народження ОСОБА_1 .

Отже, відповідачу надані документи, які дають змогу встановити особу пенсіонера, місце її проживання та вік, як того вимагають норми Порядку №22-1.

Твердження відповідача про необхідність надання документів, виключний перелік яких визначено нормами Закону України «Про єдиний демографічний реєстр» суд оцінює критично, оскільки норми вказаного закону не є спеціальними та не регулюють питання призначення пенсійних виплат.

Більш того, якщо відповідач має сумніви у належності ОСОБА_1 до громадянства України, то він не позбавлений можливості направити відповідний запит до відповідного підрозділу Державної міграційної служби України для з`ясування даних обставин.

Наведене вказує на неправомірність рішення відповідача (протокол №21 від 09.09.2020) про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Щодо твердження відповідача про ненадання оригіналу трудової книжки, суд звертає увагу, що після прийняття оскарженого рішення представник позивача надав уточнюючі довідки, які підтверджують стаж роботи позивача відповідно до записів у трудовій книжці, однак відповідач не надав доказів розгляду вказаних документів, їх врахування та вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для призначення пенсії, чим допустив протиправну бездіяльність.

У цьому контексті, позовні вимоги про призначення пенсії суд вважає передчасними, оскільки відповідач не дослідив додатково надані представником позивача документи для призначення пенсії ОСОБА_1 , тому суд для повного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Щодо вимоги про проведення індексації пенсійного забезпечення позивача та компенсації втрати частини доходів, суд вважає, що така вимога є передчасною у зв`язку з відсутністю рішення відповідача про призначення пенсії.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Як роз`яснено у п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, представником позивача не надано жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи представника позивача є частково обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачені позивачем судові витрати слід частково стягнути пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 420 грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, оформлене протоколом №21 від 09.09.2020 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами додатково наданих представником ОСОБА_1 документів для призначення чи відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко