Справа № 520/10386/2020
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25 травня 2021 року

справа № 520/10386/2020

адміністративне провадження № К/9901/10507/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,

суддів - Пасічник С. С., Юрченко В. П.,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Велотрейд»

на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів Кононенко З.О., Макаренко Я.М., Калиновський В.А.

у справі №520/10386/2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Велотрейд»

до Слобожанської митниці Держмитслужби

про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови,-

УСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Велотрейд» (далі - Товариство, позивач у справі, скаржник у справі) звернулося до суду з позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби (далі - митний орган, відповідач у справі), в якому просило визнати протиправними та скасувати Рішення про коригування митної вартості товарів Слобожанської митниці Держмитслужби №UА807000/2020/001418/2 від 31 липня 2020 року, картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA807170/2020/00854 від 27 липня 2020 року.

5 жовтня 2020 року Харківський окружний адміністративний суд рішенням позов задовольнив, визнав протиправними та скасував Рішення про коригування митної вартості товарів №UA807000/2020/001418/2 від 31 липня 2020 року, картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA807170/2020/00854 від 31 липня 2020 року, з мотивів недоведеності митним органом правомірності оскаржуваного в даній адміністративній справі рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

21 січня 2021 року Другий апеляційний адміністративний суд скасував рішення Харківського окружного адміністративного суду від 5 жовтня 2020 року та прийняв постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Товариства відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не було надано будь-яких підтверджень, що платіжне доручення №182 від 3 липня 2020 року стосується саме тієї партії товару, яка підлягає декларуванню та визначена в інвойсі. Суд зазначив, що декларантом (Товариством) не підтверджено належним чином витрати на транспортування оцінюваних товарів з огляду на відсутність договору транспортного експедирування - основного документу, на підставі якого позивачу надавалися послуги з перевезення. Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що декларант самостійно не визначив додаткову одиницю виміру в штуках, щодо товарів №1, №4, №5, №6 у ЕМД, водночас заявляючи додаткову одиницю виміру в штуках щодо товарів №2 і №3, в результаті чого митниця здійснила коригування товарів №2 і №3 в штуках, а товарів №1, №4, №5, №6 - у кілограмах, у відповідності до вимог законодавства, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надані.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що митний орган з дотриманням вимог статті 58 Митного кодексу України здійснив визначення митної вартості імпортованого товару не за ціною договору як основним методом, а із застосуванням резервного методу, за достатніх на те підстав, а тому оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення прийняті правомірно і підстави для їх скасування відсутні.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, просить скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №520/10386/2020, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 5 жовтня 2020 року залишити в силі.

Підставою для касаційного оскарження Товариство визначило пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначивши про те, що Другий апеляційний адміністративний суд під час ухвалення оскаржуваної постанови у справі №520/10386/2020 року від 21 січня 2021 року застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Також Товариство визначило підставою касаційного оскарження пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначивши про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки Другий апеляційний адміністративний суд не дослідив зібрані у справі докази.

Скаржник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що:

- помилковість доводів суду апеляційної інстанції та контролюючого органу, стосовно неможливості прив`язати платіжний документ із конкретною поставкою у випадку відсутності у цьому платіжному документі вказівки на інвойс, підтверджується постановами Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №810/2784/18 та від 13 березня 2018 року у справі №825/1015/17;

- у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 826/6346/16).

- розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості та, як наслідок, коригування митної вартості за другорядними методами (позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21 серпня 2018 року у справі №804/1755/17).

- основними документами, які підтверджують митну вартість товару, є зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), якщо рахунок сплачено, то банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України (стаття 53) заборонено (постанова Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №815/5791/17).

Товариство стверджує, що суд апеляційної інстанції не дослідив той факт, що визначаючи митну вартість за резервним методом, відповідач, а саме контролюючий орган керувався інформацією про митну вартість товару за прийнятими контролюючим органом митними деклараціями №UA500080/2020/13624, №UA100130/2020/707010, №UA500070/2020/228615. Однак, за цими митними деклараціями було ввезено товар з іншим найменуванням, від іншого виробника, з іншими торговими марками.

Позивач зазначає, що посилання суду в оскаржуваній постанові на те, що «резервний метод є гнучкий метод для коригування і тому допускає недотримання однієї чи кількох вимог, визначених статтею 60 Митного кодексу України для аналогічних товарів, таких як: якість товарів, наявність торгової марки та репутація цих товарів на ринку» є неправомірним, оскільки обмеження цим формулюванням як доказом для коригування митної вартості товару, дозволить митному органу на власний розсуд, не дотримуючись ні норм Митного кодексу України, ні Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів (затверджені наказом Міністерства фінансів України №598 від 24 травня 2012 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 1 червня 2012 року за №883/21195; далі за текстом - Правила), визначати митну вартість товару на власний розсуд.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції не враховано, що у разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування орган доходів і зборів поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо; також у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні (пункт 2.1 Правил).

Також Товариство вважає некоректним висновок суду стосовно визначення митної вартості шляхом визначення одиниці виміру товару - кілограм, з огляду на те, що товари в даному випадку є штучними виробами та можуть мати різні антропометричні показники, характеристики, оснащення та, відповідно вартість.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції, відповідно до якого «за інформацією, що міститься в інформаційній базі митниці, вартість морського фрахту контейнерів по вказаному маршруту в середньому становить від 3500 до 4300 USD, що значно вище, ніж сума, заявлена у наданих декларантом документах» Товариство звертає увагу Суду на відсутності в матеріалах справи жодних доказів, які б підтверджували зазначені доводи митниці.

Щодо посилання відповідача та суду на те, що позивачем до митного органу не було надано Договір транспортного експедирування, позивач звернув увагу на тому, що у договорі про транспортно-експедиційні витрати не встановлюється ціни на такі послуги, але лише вказано, що ціна Договору визначається в рахунках на оплату.

Скаржник звертає увагу на тому, що згідно з частиною другою статті 53 Митного кодексу України Товариство подало весь перелік документів, що дозволяли митному органу визначити митну вартість товару за першим методом - ціна договору.

9 квітня 2021 року Верховний Суд ухвалою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, витребував справу №520/10386/2020 з Харківського окружного адміністративного суду. Підставою для відкриття касаційного провадження у справі №520/10386/2020 слугувало посилання скаржника на те, що Другий апеляційний адміністративний суд під час ухвалення оскаржуваної постанови у справі №520/10386/2020 року від 21 січня 2021 року застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах №810/2784/18, №825/1015/17, №826/6346/16, №804/1755/17, №815/5791/17, №420/2315/19. Окрім того, підставою для відкриття касаційного провадження слугувало посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначивши про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки Другий апеляційний адміністративний суд не дослідив зібрані у справі докази.

23 квітня 2021 року справа №520/10386/2020 надійшла на адресу Верховного Суду.

5 травня 2021 року на адресу Верховного Суду від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу Товариства, в якому податковий орган просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення суду апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 травня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Велотрейд» (покупець) та TIANJIN TIGERBIKE CO. LTD (Китай) (продавець) укладено Договір поставки продукції №HY-11/05-2018.

Відповідно до умов вказаного договору поставки продукції предметом договору є поставка продавцем покупцю продукції, а саме частини і комплектуючі велосипеда, відповідно до Інвойсу/ам чи додаткам (специфікаціям) до даного договору, в межах, встановленим цим договором.

Згідно з п.2.1. Договору №HY-11/05-2018 від 11 травня 2018 року ціна на продукцію, умови оплати і поставки до цього Договору визначаються в Інвойсі (проформа інвойс) чи в додатках (специфікаціях) до договору.

За пунктом 3.1. вказаного Договору, товар за даним договором має бути поставлений в Україну на умовах поставки FOX-Ксинанг, Китай (у відповідності з «Інкотермс-2010»), якщо інше не передбачено в Інвойсі.

Відповідно до п.8.1 Договору поставки продукції №HY-11/05-2018 від 11 травня 2018 року строк дії договору встановлений до 31 грудня 2020 року.

До вказаного договору був оформлений Інвойс № HY-СК-202030 від 1 червня 2020 року на загальну суму 15601,44 долара США із умовами оплати - 100% передоплата.

Товариство розрахувалося за поставлений товар в повному обсязі відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті №182 від 22 липня 2020 року на загальну суму оплати по інвойсам 66465,84 долара США.

31 липня 2020 року представником позивача в особі митного брокера ФОП ОСОБА_1 було подано електрону митну декларацію ІМ№UA807170/2020/038516. Зазначений факт встановлено судами попередніх інстанцій помилково, з огляду на те, що 27 липня 2020 року представником позивача в особі митного брокера ФОП ОСОБА_1 було подано електрону митну декларацію №UA807170/2020/037324.

У цій декларації заявник в особі декларанта визначив митну вартість товару (частини велосипедів: кривошипний механізм комплект шатуна з чорного металу у складі ніжка ліва, ніжка права з зіркою, без валу та каретки) за першим методом (за ціною договору) на рівні - 15601,44 дол. США + транспортні витрати 63005,89 грн., загальна вартість становить 496097,90 грн. (по курсу 27,7559).

Разом з митною декларацією заявником подано всі необхідні документи, подання яких передбачено чинним законодавством України для оформлення товару у режимі імпорту, в тому числі, документи що підтверджують митну вартість товару згідно з частиною другою статті 53 Митного кодексу України: декларацію митної вартості ІМ№UA807170/2020/038516 від 31 липня 2020 року (правильно №UA807170/2020/037324 від 27 липня 2020 року); договір №HY-11/05-2018 від 11 травня 2018 року та Додаток №127 від 01 червня 2020 року до договору №HY-11/05-2018 від 11 травня 2018 року; Інвойс №HY-СК-202030 від 01 червня 2020 року на загальну суму 15601,44 долара США; платіжне доручення в іноземній валюті від 22 липня 2020 року №182 на суму 66465,84 долара США; документи щодо транспортування (перевезення) товару, та документи, що підтверджують вартість перевезення, а саме договір з перевізником ТОВ «ХІЛДОМ ЛОГІСТИК» та довідка про підтвердження транспортних витрат ТОВ «ХІЛДОМ ЛОГІСТИК»; звіт про оцінку майна №22.07.22.2020/02 від 22 липня 2020 року Регіонального торгівельно-виробничого підприємства «Гранід» у формі ТОВ про підтвердження митної вартості товару заявленого до митного декларування; договір про надання послуг митного брокера з ФОП ОСОБА_1 ; сертифікат від 06 липня 2020 року №201200А0/003810, виданого ССРІТ/ССООІС Республікою КНР; лист-підтвердження про відповідність експортних митних декларацій та інших документів на товари, які імпортуються з КНР від 24 липня 2020 року №105, яким підтверджено дійсність виданого ССРІТ/ССООІС Сертифікату від 06 липня 2020 року №201200А0/003810 та Сертифікату від 06 липня 2020 року №201200А0/002810, копію рахунку компанії «TIANJIN TIGERBIKE CO. LTD» від 01 червня 2020 року №HY-СК-202030.

Під час вивчення цих документів митним органом було виявлено, що за іншими митними деклараціями рівень митної вартості на подібний товар становить 5,01 дол. США за кг (митні декларації №UA500080/2020/13624, №UA100130/2020/707010 від 30 липня 2020 року, №UA500070/2020/228615 від 30 липня 2020 року), тому відповідачем була застосована процедура консультацій з приводу рівня митної вартості товару.

Відповідач під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій вказав, що причинами ініціювання процедури консультацій були також розбіжність в номері інвойсу в митних деклараціях країни відправлення, поданих до оформлення, не надання договору про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення імпортно-експортних та транзитних вантажів, розбіжність в вартості морського транспортування вантажу по маршруту Ксинганг, Китай порт Південний, Україна.

31 липня 2020 року Слобожанською митницею Дермитслужби прийнято оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001418/2, яким внаслідок застосування резервного - другорядного методу визначення митної вартості товарів, визначено митну вартість товару на рівні - 5,01 доларів США за 1 кг., а загалом 46634,37 дол. США.

Не погодившись із визначеною митною вартістю, та з метою випуску товарів у вільний обіг, Товариство здійснило оформлення митної декларації №UA807170/2020/038516 від 31 липня 2020 року в порядку частини 7 статті 55 Митного кодексу України з наданням фінансової гарантії.

Вважаючи неправомірною визначену відповідачем митну вартість згідно оформленої митної декларації №UA807170/2020/038516 від 31 липня 2020 року з наданням фінансової гарантії, та зі спірними рішеннями про коригування митної вартості товарів та карткою відмови в прийнятті митної декларації, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 Митного кодексу України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 Митного кодексу України).

Відповідно до статті 53 Митного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга статті 53 Митного кодексу України).

Як визначено у частині третій статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.

Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 Митного кодексу України (частина третя статті 54 Митного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору

Підстави для незастосування основного методу визначення митної вартості товару передбачені частиною другою статті 58 Митного кодексу України.

Так, відповідно до вищевказаної норми метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції правильного дійшов висновку, що відповідачем безпідставно, в порушення вимог статті 58 Митного кодексу України здійснено визначення митної вартості імпортованого товару не за ціною договору як основним методом, а із застосуванням резервного методу, який застосовано без достатніх на те підстав та з порушенням порядку черговості послідовного використання методів, визначених статтями 59-63 Митного кодексу України. Зазначене підтверджується оскаржуваним рішенням про коригування митної вартості, в якому відсутнє обґрунтування неможливості застосування інших другорядних методів, які повинні передувати застосуванню резервного методу.

Суд апеляційної інстанції зазначених висновків суду першої інстанції не спростував.

За правилами статті 64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT) (частина 1 статті 64); Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях (частина 2 статті 64).

Виходячи з вищевикладеного Митний кодекс України вказує на те, що у випадку застосування резервного методу митна вартість обов`язково повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Суд першої інстанції звернув увагу на тому, що текст рішення Слобожанської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товару не містить жодних відомостей про подібність товарів за поданою заявником через декларанта митною декларацією товарам за митними деклараціями №UA500080/2020/13624, №UA100130/2020/707010, №UA500070/2020/228615 та про схожість умов поставки товару.

Посилання у рішенні про коригування митної вартості лише на номера митних декларацій, як на джерела цінової інформації, не свідчить про належне обґрунтування митним органом можливості визначення митної вартості за резервним методом.

Так, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 21 серпня 2018 року у справі №804/1755/17.

Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що резервний метод не вимагає від митного органу доведення подібності (аналогічності) товарів, однак судом не враховано, що зазначений метод повинен ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях і це ґрунтування повинне бути підтвердженим в рішенні про коригування митної вартості.

Окрім того, Суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції встановлено, що кожна окрема одиниця товару, який підлягав декларуванню має власні повністю індивідуалізовані характеристики, які впливають на ціну, що підтверджується специфікацією №127. Відтак висновки митного органу та суду апеляційної інстанції про необхідність коригування товарів №1, №4, №5, №6 у кілограмах є помилковими.

Щодо посилання суду апеляційної інстанції на те, що Товариством не подано договору на підставі якого позивачу надавалися послуги з перевезення, то Суд вважає за необхідне зазначити, що Митний кодекс України не визначає вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказано, що таким доказам може бути лише договір про перевезення), подані позивачем документи про транспортні витрати є допустимими доказами на підтвердження витрат на перевезення товарів.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 21 листопада 2019 року у справі № 804/9754/15.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції стосовно того, що розбіжності у документах, викликали потребу у витребуванні додаткових документів через те, що позивачем сплачені транспортні витрати у розмірі 63005,89 гривень (що по курсу 27,7559 грн/USD становить 2269,99 USD), а за інформацією, що міститься в інформаційній базі митниці, вартість морського фрахту контейнерів по вказаному маршруту в середньому становить від 3500 до 4300 USD, що значно вище, ніж сума, заявлена у наданих декларантом документах, Суд звертає увагу на те, що зазначений висновок суду не ґрунтується на жодних доказах.

Стосовно посилання суду апеляційної інстанції на те, що Товариством не надано переклад та не зроблено верифікацію експортної митної декларації відповідно до вимог статті 254 Митного кодексу України, за якою документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, Суд звертає увагу, що зазначене не було покладено в основу оскаржуваного рішення про коригування митної вартості.

Щодо висновків суду апеляційної інстанції, про відсутність доказів того, що платіжне доручення №182 від 3 липня 2020 року, в якому вказано призначення платежу - «prepayment for wheel parts for bicycles contract HY-11/05-2018 from 11/05/2018» стосується саме тієї партії товару, яка підлягала декларуванню та визначена в інвойсі, Суд зазначає наступне.

Загальні вимоги Національного банку України до оформлення клієнтами доручень на переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів, їх виконання уповноваженими банками й іншими фінансовими установами (далі - уповноважений банк), порядку зарахування коштів в іноземній валюті, а також особливості здійснення уповноваженим банком арешту та примусового списання коштів в іноземних валютах та банківських металів з рахунків клієнта і з кореспондентських рахунків уповноваженого банку - резидента та нерезидента, відкритих в іншому уповноваженому банку-резиденті, встановлює Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2008 року №216, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2008 року за №910/15601 (надалі - Порядок №216).

Пунктом 2.2 Порядку №216 передбачено, що платник заповнює реквізит «Призначення платежу» в іноземній валюті або банківських металах таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті або банківських металів.

Чинним законодавством не встановлено обов`язку здійснювати посилання на інвойс чи проформу в банківському платіжному документі.

Отже, сама по собі відсутність у банківських документах посилання на інвойс чи проформу, за умови наявності вказівки на контракт та товари, які оплачуються, не є підставою для висновку щодо недостовірності наданої позивачем інформації про митну вартість товару.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №810/2784/18.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач під час митного оформлення надав усі необхідні документи, які чітко ідентифікували оцінюваний товар та містили об`єктивні і достовірні дані, що підтверджували заявлену декларантом митну вартість товарів, водночас відповідач не довів наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товару за основним методом, що свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару та протиправність оскаржуваних рішень.

Суд визнає, що висновок суду першої інстанції щодо повноти дослідження складу митного правопорушення, його відсутності у спірних правовідносинах, доводить безпідставність прийняття митним органом рішень про коригування митної вартості.

Колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права зокрема застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених у цьому рішенні.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно із статтею 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Велотрейд» задовольнити.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №520/10386/2020 скасувати, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: С. С. Пасічник

В. П. Юрченко