Справа № 480/8947/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2021 р.Справа № 480/8947/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, м. Суми, повний текст складено 24.02.21 року по справі № 480/8947/20

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 77076,47 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік у розмірі 25350,35 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені з 14.11.2020 по день прийняття рішення судом у справі з урахуванням середньоденного розміру грошового забезпечення у сумі 476,20 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що на день його звільнення з військової служби відповідачем не було виплачено йому грошову компенсацію за неотримане речове майно, а також компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік.

Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 77076,47 грн.

Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 року по 2020 рік.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) суму судового збору в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі №480/8947/20, в частині, визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 по 2020 рік, станом на день звільнення з військової служби 13.11.2020, про покладення зобов`язання на Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за період з 2014 по 2020 рік. Просила ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України стосовно нарахування та виплати на його користь грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за період з 2014 по 2020 роки. Враховуючі відсутність протиправних дій/бездіяльності з боку Військової частини НОМЕР_1 по відношенню до ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1681,60 грн. просила з Військової частини НОМЕР_1 не стягувати.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в рішенні суду першої інстанції не обґрунтовані, не правильно застосовані, саме правові підстави виплати грошової компенсації за додаткову відпустку, передбачену Постановою № 702, позивачу. Зазначає, що статтею 10-1 Закону України №2011-ХІ, передбачена виплата грошової компенсації військовослужбовцям за невикористані основні та додаткові відпустки. При цьому така компенсація надається виключно: а) у рік звільнення; б) тільки військовослужбовцям, тобто особам, які ще не виключені з військової частини та виконують обов`язки. Разом з тим даною нормою не передбачено та не регламентовано нарахування грошової компенсації особам, які вже звільнені з військової служби. Посилається на те, що Переліком військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 не передбачено виплату компенсації у випадку невикористання додаткової відпустки. Вказує, що виплати, які здійснюються військовослужбовцям Національної гвардії України під час звільнення, передбачені наказом МВС України від 15.03.2018 № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», але з незрозумілих причин, необґрунтовано в оскаржуваному рішенні, суд посилається на наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, згідно якого грошове забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України не виплачується. Вважає, що Військова частина НОМЕР_1 не виплативши позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя та здоров`я, діяла відповідно до вимог чинного законодавства і в межах наданих повноважень. Військова частина НОМЕР_1 вважає рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 у справі № 480/8947/20 прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відсутні правові підстави визнавати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 по 2020 рік, станом на день звільнення з військової служби 13.11.2020 та покладати зобов`язання на Військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 по 2020 роки.

Позивач, ОСОБА_1 , подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року без змін. Розгляд справи просив провести без його участі.

Учасники по справі про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає апеляційному перегляду в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік та зобов`язання Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 року по 2020 рік.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 13.11.2020 № 231 прапорщика ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.16).

Відповідно до довідки від 11.11.2020 №390 Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 77076,47 грн. (а.с. 18).

12.11.2020 позивач звернувся із рапортом до відповідача щодо нарахування йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с.17). Проте, як зазначено позивачем у позовній заяві, відповіді на даний рапорт відповідачем надано не було. У зв`язку із чим, позивач повторно звернувся до відповідача із заявою від 19.11.2020, у якій просив виплатити компенсацію за належне йому речове майно (а.с. 21).

Листом від 25.11.2020 № 2/22/13-1953 відповідач повідомив позивача, що виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби буде проведено після надходження додаткових коштів (а.с. 22).

Крім того, 16.10.2020 позивач звертався із рапортом до відповідача щодо виплати йому компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік.

Листом від 07.12.2020 №2/22/7-2078, позивача повідомлено лише про те, що позивач дійсно проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України в посадах старшого інструктора та інструктора, але у зв`язку з настанням особливого періоду надання щорічних додаткових; відпусток в кількості 8 днів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» (зі змінами) було призупинено. За 2014-2020 роки позивачем дійсно не було використано 54 дні додаткової відпустки, а саме за 2014-2019 роки по 8 днів (всього 48 днів) та за 2020 рік 6 днів (відповідно до пункту 11 (в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.) Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служи в зазначених умовах.

З урахуванням того, що відповідачем не було здійснено виплату грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік, а також компенсації за невикористане речове майно, позивач звернувся до суду із позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що відповідач, не виплативши позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 року по 2020 рік не дотримався вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон "Про Національну гвардію України" від 13 березня 2014 року № 876-VII (далі по тексту - Закон №876-VII) визначає правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження.

Частиною 3 ст.9 Закону № 876-VII унормовано, що комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України.

Згідно із ч. 6 ст.9 Закону №876-VII трудові відносини працівників Національної гвардії України регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

За приписами ч.2 ст.21 Закону №876-VII - військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі по тексту - Закон № 2011-ХІІ).

За приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Перелік військових посад Національної гвардії, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, передбачає військові посади, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вказаного вище Переліку визначено, що посади військовослужбовців Національної гвардії України, які здійснюють охорону державних підприємств, окрім інших, Шосткинського казенного заводу Зірка та Шосткинського казенного заводу Імпульс, серед яких інструктор, старший інструктор (п.92 Переліку в додатку 3) дає право на щорічну додаткову відпустку. Тривалість щорічної додаткової відпустки складає 8 (вісім) календарних днів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді інструктора кінологічного взводу 2-го стрілецького батальйону. При цьому, доказів на спростування факту перебування позивача на посаді інструктора кінологічного взводу 2-го стрілецького батальйону у період з 2014 по 2020 р.р. відповідачем не надано.

Отже, позивач, будучи військовослужбовцем Національної гвардії України, займаючи посаду, визначену у Переліку №702, під час проходження служби мав право на щорічну додаткову відпустку відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону № 2011-XII за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Відповідно до п. 8, 14, 17-19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Матеріалами справи не спростовується та обставина, що щорічна додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я не надавалась позивачу до моменту звільнення з військової служби в особливий період.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII та Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII.

Згідно статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, з аналізу вказаних вище норм вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски. Однак, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Норми Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке було залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує аналогічні правові висновки, щодо застосування норм права, які були висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Так, у вказаній зразковій справі предметом спору була виплата позивачу грошової компенсації лише за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, проте суд апеляційної інстанції вважає, що такі висновки доречно враховувати і щодо спору про виплату грошової компенсації за невикористані інші додаткові відпустки, в тому числі, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 12.04.2021 по справі № 1.380.2019.006595.

Отже, з огляду на вказане вище, на час прийняття наказу про припинення (розірвання) контракту з позивачем про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключення останнього зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення відповідачем протиправно не було проведено з позивачем необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 також затверджено Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Пунктом 11 Порядку № 702 передбачено, що щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Згідно пункту 1 Порядку № 702 такі щорічні додаткові відпустки надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Водночас вказаний Порядок не містить вимоги про використання відпустки виключно в тому році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку, та навпаки надає право використовувати право на таку відпустку окремо у будь-який час після такого календарного року.

Отже, з урахуванням вказаного вище, доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що з урахуванням ст.10-1 Закону №2011-ХІ, Наказу №200 передбачено компенсацію для військовослужбовців за невикористання додаткової відпустки за поточний рік за кожен місяць служби (фактичний час) в рік звільнення та відповідно не передбачено права на отримання компенсації за нереалізацію пільг, у тому числі такої як додаткова відпустка за всі роки, в яких така відпустка не використовувалася, колегія суддів вважає необґрунтованими.

В ході судового розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачем додаткова відпустка не була використана, грошова компенсація за неї не була виплачена при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини.

Відповідно з урахування вказаних вище висновків суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги про те, що нормою ст. 10-1 Закону України №2011-ХІ не передбачено та не регламентовано нарахування грошової компенсації особам, які вже звільнені з військової служби, а також доводи апеляційної скарги про те, що Переліком №702 не передбачено виплату компенсації у випадку невикористання додаткової відпустки, колегія суддів вважає помилковими.

Крім того , посилання в апеляційній скарзі на те, що з незрозумілих для скаржника причин, необґрунтовано в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції посилається на наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, згідно якого грошове забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України не виплачується, з урахуванням наведеного вище, є такими, що жодним чином не впливають на вирішення даної справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який задовольнив позовні вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 2014 по 2020 рік та зобов`язання Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за період з 2014 року по 2020 рік.

Доводи апеляційної скарги про те, що Військова частина НОМЕР_1 не виплативши позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя та здоров`я, діяла відповідно до вимог чинного законодавства і в межах наданих повноважень є помилковими.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній відповідачем по справі частині) без змін, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні. Відповідно і вимоги скаржника про не стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судового збору в розмірі 1681,60 грн. є такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням приписів п.1 ч.6 ст.12 КАС України відповідно до якого справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2021 по справі № 480/8947/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 24.05.2021 року