Справа № 420/5806/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5806/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ст. 262 ч.5 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Укртрансбезпеки в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртансбезпеки в Одеській області №184489 від 20.01.2020 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративно-правової відповідальності за перевищення встановлених пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, а саме штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 34000,00 (тридцять чотири тисячі) гривень відповідно до абз.16 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-ІІІ.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 27.11.2019 року о 09 год. 27 хв. працівниками Управління Укртрансбезпеки в Одеській області була проведена перевірка транспортного засобу марки Renault (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), який належить позивачу на праві власності.

За результатами здійснення перевірки відповідачем було складено довідку №038468 від 27.11.2019 року та розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, у яких встановлено, що фактична довжина транспортного засобу становить 4,3 метра, замість допустимої 4,0 метрів (що складає 7,5% перевищення), а фактична ширина транспортного засобу - 3,95 метрів, замість допустимої 2,6 метрів (що складає 51,92 % перевищення).

Зазначені обставини слугували підставою для винесення Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області акту №193766 від 27.11.2019 року, у висновках якого зазначено про порушення позивачем абзацу 16 ч.1 статті ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. Також відповідачем було складено постанову №184489 від 20.01.2020 року про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу на суму 34 000,00 грн.

Водночас, позивач не погоджується із зазначеною постановою та вважає її протиправною, оскільки ним 31.10.2019 року було отримано дозвіл Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на наступні допустимі габарити транспортного засобу марки Renault (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) а саме: довжина 24,0 метра, ширина, 3,5 метрів, висота 4,5 метрів.

Разом з тим, відповідач зазначений дозвіл при складанні довідки №038468 від 27.11.2019 року та розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до уваги не прийняв, що призвело до невірного визначення відсотку перевищення позивачем встановлених законодавством габаритних норм, а отже і до невірного визначення суми штрафу, яку повинен сплачувати позивач.

Також позивач зазначає, що його не було повідомлено про дату та час розгляду справи про застосування щодо нього адміністративно-господарських санкцій, що, на думку ОСОБА_1 , свідчить про порушення відповідачем положень Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті та позбавило його права надати відповідні пояснення та докази по суті спірних правовідносин.

Ухвалою суду від 27.07.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Залучено в якості співвідповідача у справі Державну службу України з безпеки на транспорті. Відповідачам запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області та Державною службою з безпеки на транспорті адміністративний позов ОСОБА_1 з додатками, а також ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27.07.2021 року про відкриття провадження у справі №420/5806/20 було отримано відповідно 19.08.2020 року та 20.08.2020 року, що підтверджується матеріалами адміністративної справи (а.с. 68-69).

У визначений КАС України п`ятнадцятиденний строк відзиви на адміністративний позов відповідачами надані не були.

При цьому судом було роз`яснено суб`єктам владних повноважень, що неподання ними відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом, як визнання позову.

Ухвалою суду від 15.09.2021 року було задоволено клопотання відповідача та подальший розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін.

15.10.2020 року за клопотання позивача провадження у справі було зупинено на підставі ч. 2 п. 1 статті 236 КАС України та в подальшому поновлено.

28.01.2021 року було задоволено клопотання учасників справи та замінено відповідача з Управління Укртрансбезпеки в Одеській області на Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Ухвалою суду від 03.03.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи до судового засідання 19.04.2021 року не з`явились, про дату час та місце слухання справи повідомлялись належним чином та своєчасно.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження (а.с. 149).

Представник Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки надав до суду клопотання про зупинення провадження у справі через запровадження в України карантину (а.с. 150). Водночас судом було відмовлено у задоволенні клопотання Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки з огляду на наступне.

Так, адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби з безпеки на транспорті перебуває в провадженні Одеського окружного адміністративного суду з 27.07.2020 року.

Відповідно до статті 64 Конституції України, навіть в умовах воєнного та надзвичайного стану не може обмежуватися право особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Тобто, за будь-яких умов, суди, зокрема адміністративні, повинні здійснювати судовий контроль за рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, посадових і службових осіб, що є частиною системи національної безпеки України.

Викладене свідчить про наявність у суду обов`язку здійснювати правосуддя навіть в умовах запровадженого Кабінетом Міністрів України карантину, використовуючи систему «Електронний суд» та онлайн сервіс відеозв`язку «EASYCON».

Суд зазначає, що представники Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, Державної служби з безпеки на транспорті, а також Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки до судових засідань протягом всього часу розгляду адміністративної справи №420/5806/20 жодного разу не з`явились, відзиву на позовну заяву не надали. Водночас, заявляючи повторні клопотання про відкладення слухання справи, відповідачами жодного разу не було надано заяви і не зазначено про їх бажання приймати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку «EASYCON».

Відповідно до частини 1, 3 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1)неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2)повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки; 3)неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4)неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із повторним неприбуттям у судові засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, наданням протягом часу розгляду справи сторонам можливості надати до суду заяви по суті справи та письмові докази в їх обґрунтування, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглядати в подальшому справу в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Суд під час розгляду справи по суті в порядку письмового провадження встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спеціалізований вантажний сідловий тягач - Е марки Renault Magnum 440 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 18).

31.10.2019 року позивачу на транспортний засіб марки Renault Magnum 440 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та причіп Fruehauf Crane НОМЕР_2, Департаментом патрульної поліції Національної поліції України було видано дозвіл №604 НГ на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, в тому числі на маршруті по трасах М15-виїзд на М28, М28-виїзд на М05, та М-05. Так зокрема у дозволі вказано допустимі параметри транспортного засобу: довжина 24,00 метри, ширина 3,5 метрів, висота 4,5 метрів, загальна вага автопоїзду - 45 тон, навантаження на найбільш навантажену вісь - 11,00 тон, вантаж виступає за задній габарит ТЗ - 4 метра. Строк дії дозволу: з 01.11.2019 року до 30.11.2019 року (а.с. 14, 153).

27.11.2019 року о 09 год. 27 хв. працівниками управління Укртрансбезпеки в Одеській області було проведено перевірку транспортного засобу марки Renault (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), який знаходився під керуванням водія - ОСОБА_2 .

За результатами перевірки було встановлено, що вищезазначений транспортний засіб здійснював пересування в порушення вимог абзацу 16 ч.1 статті ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» з перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, про що було складено акт перевірки №193766 від 27.11.2019 року (а.с. 8).

Крім вищезазначеного акту, за результатами проведеного габаритно-вагового контролю посадовими особами управління Укртрансбезпеки у Одеській області було також складено:

- акт про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів №0005534 від 27.11.2019 року, у якому зазначено наступні габаритні параметри транспортного засобу позивача: довжина фактична - 21 метр (допустима 22 метри); ширина фактична - 3,95 метрів (допустима 2,6 метри); висота фактична 4,3 метрів (допустима 4,0 метрів) (а.с. 9);

- довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 27.11.2019 року із зазначенням наступних параметрів транспортного засобу: довжина - 21 метр; ширина - 3,95 метрів ; висота 4,3 метрів (а.с. 12);

- розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №0005534 від 27.11.2019 року, відповідно до якого довжина транспортного засобу становить 4,3 метри, замість допустимої 4,0 метрів (що складає 7,5 % перевищення), а ширина транспортного засобу - 3,95 метрів, замість допустимої 2,6 метрів (що складає 51,92 % перевищення) (а.с. 11).

На підставі вищезазначених документів 20.01.2020 року Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області було винесено постанову №184489 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 34000,00 грн. за порушення позивачем абзацу 16 ч.1 статті ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу (а.с. 15).

Не погоджуючись із зазначеною постановою відповідача та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Порядок ухвалення судових рішень визначений ст. 243 КАС України. Згідно частини 1 цієї статті суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання (ч. 4 ст. 243 КАС України).

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Тому суд зазначає про те, що головуючий у справі суддя Білостоцький О.В. з 05.05.2021 року перебував у відпустці, у зв`язку з чим справу розглянуто в перший робочий день після виходу судді на роботу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши адміністративний позов, надані до нього письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Законом України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року №3353-XII (далі - Закон №3353-XII), Законом України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 року №2862-IV (далі - Закон № 2862-IV), Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-III (далі - Закон №2344-III), Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 року №2806-IV, Єдиними правилами ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 (далі - Постанова №198), Правилами проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року №30 (далі - Правила №30), Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 року; Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 року (далі Порядок №1567), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - Правила №1306).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 року (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України №592 від 26.06.2015 року «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема Управління Укртрансбезпеки у Одеській області.

Судом встановлено, що у відповідності до абз.1 п.8 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Водночас Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, як територіальний орган Державної службу України з безпеки на транспорті, було створено без статусу юридичної особи.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Положення №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є: реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті.

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю (підпункти 15, 27 пункту 5 Положення).

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Частиною 14 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 29 Закону №3353-XII з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, за плату, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ст. 33 Закону №2862-IV рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року №30 затверджено Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами (надалі - Правила №30), які встановлюють єдині вимоги до проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів з вантажем або без нього автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами.

Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 тон (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т), або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 року "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" (далі - Порядок № 879).

Відповідно до пункту 3 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з підпунктом 4 пункту 2 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

У розумінні Порядку №879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки (підпункт 3 пункту 2 Порядку №879).

За змістом пункту 6 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.

Відповідно до п. 20 Порядку №879 за результатами точного та/або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.

Згідно з п. 21 Порядку №879, у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

У разі здійснення руху з порушенням умов, визначених у дозволі на рух, подвійний розмір застосовується в частині перевищення фактичних показників над показниками, визначеними у дозволі, за пройдену частину маршруту.

Пунктом 26 Порядку №879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Пунктом 28 Порядку №879 передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками, виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Вищезазначені положення узгоджуються з вимогами п.16 Постанови №198, відповідно до якої перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначені окремими актами законодавства.

Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу здійснюється відповідно до Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" через центри надання адміністративних послуг.

Дозвіл оформлюється уповноваженим підрозділом Національної поліції на підставі погоджувальних документів з власниками вулично-дорожньої мережі, залізничних переїздів, мостового господарства, служб міського електротранспорту, електромереж, електрифікації, електрозв`язку, в яких визначаються умови і режим проїзду зазначених транспортних засобів.

Пунктом 7 Правил №30 передбачено, що дозвіл видається на одноразовий проїзд великогабаритного та великовагового транспортного засобу. У разі здійснення постійних проїздів по одному маршруту тим самим транспортним засобом дозвіл може видаватися на кілька проїздів, але не більше ніж на три місяці.

Абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону №2344-III, визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Так, як вбачається із матеріалів адміністративного позову, відповідачем було винесено оскаржувану постанову у зв`язку із порушенням позивачем абзацу 16 ч. 1 статті ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.

При цьому, при визначенні відсоткового значення перевищення позивачем габаритно-вагових норм та застосування до ОСОБА_1 відповідальності, передбаченої саме абзацом 16 ч.1 статті ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», Управління Укртрансбезпеки у Одеській області виходило із відомостей, які були зазначені у розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №0005534 від 27.11.2019 року та довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 27.11.2019 року із зазначенням наступних параметрів транспортного засобу: довжина транспортного засобу позивача становила 4,3 метра, замість допустимої 4,0 метрів (що складає 7,5 % перевищення), а ширина транспортного засобу - 3,95 метрів, замість допустимої 2,6 метрів (що складає 51,92% перевищення).

Водночас, як було встановлено судом раніше та не спростовано відповідачем, 31.10.2019 року позивачу на транспортний засіб марки Renault Magnum 440 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та причіп Fruehauf Crane НОМЕР_2, Департаментом патрульної поліції Національної поліції України було видано дозвіл №604 НГ на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, в тому числі на маршруті по трасах М15-виїзд на М28, М28-виїзд на М05, та М-05. У дозволі вказано допустимі параметри транспортного засобу: довжина 24,00 метра, ширина 3,5 метрів, висота 4,5 метрів, загальна вага автопоїзду - 45 тон, навантаження на найбільш навантажену вісь - 11,00 тон, вантаж виступає за задній габарит ТЗ - 4 метра.

При цьому суд акцентує увагу, що згідно п. 21 Порядку №879 у разі здійснення руху з порушенням умов, визначених у дозволі на рух, подвійний розмір застосовується в частині перевищення фактичних показників над показниками, визначеними у дозволі, за пройдену частину маршруту.

З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що позивачем фактично було перевищено габаритні параметри транспортного засобу лише в частині його ширини на 0,45 метрів, за що не передбачено відповідальності на підставі абзацу 16 ч.1 статті ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм при перевезенні вантажу без відповідного дозволу повинно становити понад 20%.

Також суд зазначає, що відповідно до пункт 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Відповідно до пункту 26 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Згідно з пунктом 27 Порядку №1567 у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Копія постанови видається не пізніше ніж протягом трьох днів після її винесення уповноваженій особі суб`єкта господарювання під розписку чи надсилається рекомендованим листом із повідомленням (пункт 29 Порядку №1567).

Отже, після складання посадовою особою органу державного контролю акту, в якому зафіксовані порушення особою вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, орган державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення не пізніше протягом двох місяців з дня його виявлення здійснює розгляд справи про порушення.

При цьому, справа про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт без участі уповноваженої особи суб`єкта господарювання розглядається лише у разі належного повідомлення суб`єкта господарювання про розгляд справи в порядку, визначеному пунктом 26 Порядку №1567, під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Водночас, Порядком №1567 не передбачена можливість розгляду справи про порушення без участі суб`єкта господарювання у разі відсутності інформації щодо вручення суб`єкту господарювання повідомлення про розгляд справи.

Відповідачами не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт отримання позивачем запрошення на розгляд справи про адміністративне правопорушення.

За таких умов суд доходить висновку, що відповідачем не було дотримано приписів вищевказаного Порядку №1567 щодо дотримання процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що позбавило позивача законного права бути присутнім під час розгляду справи, подати відповідні докази, висловити заперечення, Це, на думку суду, також свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та також є підставою для його скасування.

При цьому суд критично ставиться до всіх інших посилань представника позивача покладених в обґрунтування позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства та не впливають на висновки суду в даній адміністративній справі.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 840,80 грн. з Державної служби з безпеки на транспорті за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Щодо заяви представника позивача про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до ч. 3 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п. 1, 2, 6 ч. 1, 2 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затвердженими 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» також роз`яснено, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Верховним Судом у своїх постановах від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 року у справі №726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Як встановлено судом, 07.05.2020 року між позивачем та адвокатом Погібко О.О. було укладено угоду №7 про надання правової допомоги.

Відповідно до п.3 Угоди адвокат забезпечує в Одеському окружному адміністративному суді реалізацію прав і обов`язків клієнта в адміністративному судочинстві, пов`язаних із оскарженням постанови від 20.01.2020 року про накладення Управлінням Укртрансбезпески в Одеській області адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000,00 грн.

Відповідно до п.5.1 Додаткової угоди до договору №7 від 07.05.2020 року розмір адвокатської винагороди становить 8 000,00 грн. У разі виграшу справи та задоволення судом позовної заяви замовник сплачує адвокату додатково 4 000,00 грн., у якості гонорару успіху.

21.12.2020 року між сторонами був підписаний акт надання послуг 31 від 21.12.2020 року, відповідно до якого адвокатом були надані наступні послуги:

- надання правової інформації, усних та письмових консультацій і роз`яснень з правових питань по справі зазначеній в п.3 Договору - 500 грн.;

- підготування та направлення адвокатських запитів з метою забезпечення реалізації прав і обов`язків клієнта (від 08.05.2020 року, від 17.06.2020 року до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, до Укртрансбезпеки) - 1 500,00 грн.;

- складання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду, в тому числі заяв, клопотань, процесуальних та інших документів правового характеру у справі №420/5806/20, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Клієнта, а також на недопущення їх порушень - 2 500,00 грн.;

- посвідчення копій документів у справі №420/5806/20, яку веде Адвокат - 500 грн.;

- здійснення представництва та ведення справи №420/5806/20 в Одеському окружному адміністративному суді, інших державних органах перед фізичними і юридичними особами (Управління Укртрансбезпеки в Одеській області) - 2 500,00 грн.;

- інші види правничої допомоги, що не передбачені договором, однак є необхідними для його належного виконання (реєстрація ухвали суду від 23.07.2020 року у справі №420/5806/20 в Другому Київському відділі ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

З даного приводу суд зазначає, що надання правової інформації, усних та письмових консультацій і роз`яснень з правових питань по справі, посвідчення копій документів, фактично охоплюються виконаною роботою щодо підготовки позову, тому не є фактичними і не належать стягненню.

Також представником позивача не надано до суду жодного доказу здійснення ним представництва ОСОБА_1 в Одеському окружному адміністративному суді та інших державних органах перед фізичними і юридичними особами (зокрема, Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області). Так адвокат Погібко О.О. не приймав участі у жодному із судових засідань та не надавав пояснень по суті спірних правовідносин.

Щодо стягнення з відповідача «гонорару успіху» у сумі 4 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Так відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

В даному випадку, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Між тим, як вбачається із зібраних матеріалів у справі, позивачем при поданні даного адміністративного позову було подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, обґрунтоване тим, що позивач не має змоги сплатити судовий збір за подання адміністративного позову у сумі 908,00 грн. В той же час між сторонами укладається угода, яка передбачає додаткові витрати з боку позивача на правничу допомогу , а саме «гонорару успіху» у розмірі 4 000,00 грн.

Варто зазначити, що поняття «гонорар успіху» не закріплене на законодавчому рівні. При цьому, як вбачається з Правил адвокатської етики, адвокат зобов`язаний приділяти розумно необхідну увагу для успішного виконання кожного доручення, незалежно від розміру обумовленого гонорару. Отже, уклавши договір про надання правової допомоги, адвокат визначає гонорар, тобто вартість своїх послуг за виконання доручення (надання послуг) і при цьому адвокат зобов`язаний використати всі розумно необхідні і доступні йому законні засоби для надання ефективної професійної правничої (правової) допомоги клієнту та успішно здійснити його захист або представництво.

Судом не встановлено, що такі витрати як «гонорар успіху» були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим у даній справі. На думку суду дана адміністративна справа є справою незначної складності та містить невеликий обсяг доказів. Крім того позивачем не було надано доказів сплати вищезазначеної суми на користь адвоката, а саме квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку, касових чеків або інших банківських документів.

Виходячи з наведеного, враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , а також додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача та стягнення з Державної служби з безпеки на транспорті на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн.

В іншій частині в задоволенні клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 120, 241-246, 251, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4), Державної служби з безпеки на транспорті (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14) про визнання протиправними та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки в Одеській області №184489 від 20.01.2020 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 34000,00 грн.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті () на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп. 15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький