Справа № 320/8879/20
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 р. Справа № 320/8879/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 320/8879/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ Авакова Арсена Борисовича третя особа - Національна поліція України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вичнити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, третя особа: Національна поліція України про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не належного розгляду звернення ОСОБА_1 , як інваліда війни від 12.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-10914745;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не вжиття відповідних заходів реагування по обставинам викладеним у зверненні ОСОБА_1 , як інваліда війни від 12.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № НОМЕР_1 ;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не перенаправлення за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення ОСОБА_1 реєстраційний № ФИ-10914745 від 12.07.2020 до повноважень якої входить вирішення викладених питань у зверненні - згідно вимог п. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян»;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не надання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення у відповіді від 20.07.2020 за вих. № Ф-11337/09, згідно вимог ст. 15 Закону України «Про звернення громадян»;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, щодо не надання відповіді за підписом Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича.

- зобов`язання Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича повторно розглянути звернення ОСОБА_1 , як інваліда війни, реєстраційний № НОМЕР_1 від 12.07.2020, вжити заходів реагування з урахуванням обставин встановленим судом та подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з таким рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ряд інших обставин, які мають суттєве значення для ОСОБА_1 , як апелянта та суб`єкта звернення при встановленні істини та з`ясування всіх обставин справи викладених у самому позові з посиланням на ст. 55 Конституції України, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та сталу практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 12.07.2020 ОСОБА_1 направив через Урядовий контактний центр звернення (реєстраційний номер ФИ-10914745 від 12.07.2020), адресоване Міністерству внутрішніх справ України (особисто Міністру внутрішніх справ України Авакову А.Б.), в якому зазначив, що протягом липня 2020 року невідомі особи, назвавшись працівниками поліції, здійснили його переслідування та моральний тиск за адресою проживання: АДРЕСА_1 , що є порушенням ст. 8, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказані особи вели себе зверхньо, зухвало погрожуючи життю та здоров`ю, адже ним ухвалами суду підтверджено системні та незаконні дії правоохоронців та подано ряд позовів до Держави Україна в наслідок незаконних дій представників влади.

Позивач зазначив, що в судовому порядку на даний час розглядається понад 20 справ з приводу незаконних дій представників виконавчої влади України, викрито корупцію серед депутатів та повідомлено про інші факти незаконних дій Влади України. Тому поліцією здійснюється переслідування ОСОБА_1 через постійні принципові політичні погляди з приводу неефективності проведеної реформи поліції, хоча влада неодноразово стверджувала, що реформа в поліції є найефективнішою, що на мою думку не відповідає дійсності.

Вказував, що ним протягом останніх чотирьох років направлено понад 500 офіційних звернень до державних органів щодо незаконності дій працівників поліції, підтверджених наданими доказами, але жодного належного заходу реагування не здійснено, а працівниками поліції продовжується порушення його прав у зв`язку з його політичними поглядами і він не в змозі користуватися захистом Держави України. Наголосив, що в наслідок незаконних дій поліції з держави України стягнуто в судовому порядку за його позовами понад 20 тисяч гривень, про що він неодноразово заявляв, але винні особи продовжують працювати завдяки корупційній складовій в Державі. У зв`язку з викладеним позивач просив ініціювати проведення перевірок по кожному факту окремо та його попередніх зверненнях з вжиттям заходів реагування.

Зазначене звернення надійшло до МВС 13.07.2020 вх. № Ф-12666 та за резолюцією першого заступника міністра С. Ярового від 16.07.2020 направлено до Національної поліції за належністю.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2020 № Ф-11337/09 за підписом заступника директора Департаменту - начальника управління документування службової діяльності Бачинського С. повідомлено ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про Національну поліцію» ряд функцій, зокрема, щодо реалізації державної політики у сфері боротьби зі злочинністю, охорони громадського порядку, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР), розслідування кримінальних проваджень, а також розгляд питань щодо заохочення та здійснення перевірок стосовно порушень законодавства працівниками поліції, які здійснювало МВС, перейшли до компетенції Національної поліції України. Зважаючи на викладене, керівництвом Міністерства розгляд звернення доручено Національній поліції України, за результатами якого буде поінформовано вищезазначеним органом в установлений законодавством строк.

Зазначений лист надіслано на адресу ОСОБА_1 згідно із реєстром від 24.07.2020.

Вважаючи, що МВС України неналежно здійснено розгляд звернення номер ФИ-10914745 від 12.07.2020, не вжито необхідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні, не роз`яснено порядок оскарження прийнятого рішення, не надано відповіді на звернення за підписом Міністра внутрішніх справ України, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що МВС, надіславши відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» за належністю до Національної поліції звернення ОСОБА_1 №ФИ-10914745 від 20.07.2020, поінформувавши про це заявника листом від 20.07.2020 № Ф-11337/09, не порушило прав та законних інтересів позивача,

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96).

Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За змістом статті 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 4 Закону № 393/96 передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно із положеннями статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону № 393/96) .

Відповідно до ст. 14 Закону № 393/96, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Пропозиції (зауваження) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Статтею 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону № 393/96, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Згідно із ст. 19 Закону № 393/96, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 393/96, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Єдиний порядок приймання, реєстрації, розгляду, узагальнення та аналізу звернень громадян в апараті МВС, закладах, установах і підприємствах, що належать до сфери управління МВС, а також порядок контролю за його дотриманням визначено Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом МВС України від 10.10.2004 № 1177 (далі Положення № 1177).

Згідно із п. 5.2. Положення № 1177, щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін повинно бути прийняте одне з таких рішень: 5.2.1. Прийняти до свого провадження. 5.2.2. Передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого апарату МВС, закладу, установи, підприємства, що належать до сфери управління МВС. 5.2.3. Надіслати за належністю до іншого органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, про що одночасно повідомити автора. 5.2.4. Залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України "Про звернення громадян".

За змістом п. 5.3. Положення № 1177, про надсилання звернення МВС до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, за належністю необхідно обов`язково інформувати про це автора звернення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що звернення, яке відповідає вимогам Закону №393/96, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Водночас, звернення подається органу, до повноважень якого віднесено вирішення порушеного у зверненні питання. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 804/9185/15.

Отже, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №800/580/17 (П/9901/9/18).

Судовим розглядом встановлено, що звернення ОСОБА_1 (реєстраційний номер ФИ-10914745 від 12.07.2020) надійшло до МВС 14.07.2020 вх. № Ф-12666 та за резолюцією першого заступника міністра внутрішніх справ Ярового С. від 16.07.2020 направлено до Національної поліції за належністю.

Суд враховує, що позивач у зверненні повідомляв про не встановлення винних осіб, які переслідували його та чинили на нього моральний тиск, а також просив провести перевірки по усім його зверненням з приводу незаконності дій працівників поліції.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 878 (надалі Положення № 878) Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

За змістом підпункту 1 пункту 3 Положення № 878 основними завданнями МВС є забезпечення формування державної політики у сфері охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг;

Повноваження МВС відповідно до покладених на нього завдань визначені пунктом 4 Положення № 878. Суд зауважує, що окреслений пунктом 4 Положення перелік повноважень МВС не містить повноважень щодо перевірок дій поліцейських, в тому числі, під час досудового розслідування.

Статтею 16 Закону України Про Національну поліцію від 2 липня 2015 року № 580-VIII передбачені основні повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією, а саме: Міністр внутрішніх справ України: забезпечує формування державної політики у сфері забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони та захисту прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також надання поліцейських послуг та контролює її реалізацію поліцією; забезпечує нормативно-правове регулювання діяльності поліції, погоджує та подає на розгляд Кабінету Міністрів України розроблені поліцією та Міністерством внутрішніх справ України проекти законів, актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності поліції; затверджує стратегічні програми діяльності та визначає пріоритетні напрями роботи поліції, шляхи виконання покладених на неї завдань, затверджує плани її роботи; забезпечує виконання міжнародних договорів України, що належать до сфер діяльності поліції; забезпечує ведення та використання баз (банків) даних, визначає порядок обміну інформацією між Міністерством внутрішніх справ України, поліцією та іншими центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України; приймає рішення про розподіл бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міністерство внутрішніх справ України; виконує інші обов`язки відповідно до цього та інших законів України.

Таким чином, МВС забезпечує формування державної політики у сфері забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони та захисту прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також надання поліцейських послуг, в тому числі шляхом забезпечення нормативно-правового регулювання діяльності поліції, а також контролює реалізацію відповідної державної політики поліцією.

Відповідно до ст. 22 Закону України Про Національну поліцію керівник поліції: очолює поліцію та здійснює керівництво її діяльністю, забезпечує виконання покладених на неї завдань (п. 1); у межах компетенції організовує та контролює виконання поліцією Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, а також наказів і доручень Міністра внутрішніх справ України з питань, що належать до сфери діяльності поліції (п. 2); приймає у визначеному порядку рішення про заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських (п. 14).

Отже, до повноважень керівника Національної поліції віднесено контроль виконання поліцією Конституції та законів України, підзаконних актів, прийняття рішень щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських.

Враховуючи те, що розмежування повноважень МВС України та Національної поліції та зміст питань, порушених у зверненні позивача (проведення перевірок з притягненням до відповідальності винних осіб, повторних перевірок по усім його зверненням за останні чотири роки з приводу незаконності дій працівників поліції), суд дійшов висновку, що МВС не є суб`єктом, до повноважень якого віднесено вирішення порушених у зверненні питань, відтак обґрунтовано надіслало звернення за належністю до Національної поліції.

Посилання позивача на те, що МВС проігноровано та залишено поза увагою доводи щодо неефективності проведеної реформи поліції суд відхиляє, оскільки у зверненні позивачем не викладалися прохання щодо вжиття заходів щодо зміни нормативно-правового регулювання діяльності поліції чи інших заходів, що належать до повноважень МВС. Загальні твердження позивача у зверненні щодо неефективності реформи поліції не виокремлені як питання, які підлягали розгляду і вирішенню МВС, натомість у зверненні викладені прохання щодо проведення перевірок окремих фактів та повторних перевірок звернень. Суд акцентує увагу, що згідно із положеннями статті 5 Закону №393/96 у зверненні має бути викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Також є необґрунтованими доводи позивача, що вказане звернення має бути розглянуто особисто міністром МВС України Аваковим А.Б., що є прямим порушенням статті 14 Закону України Про звернення громадян та статті 19 Конституції України. Суд зазначає, що вимоги статті 14 Закону №393/96 щодо необхідності розгляду пропозицій (зауважень) осіб з інвалідністю внаслідок війни першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто, стосуються порядку розгляду звернень по суті, натомість звернення позивача переслано за належністю до іншого органу, а листом від 20.07.2020 № Ф-11337/09 МВС України лише проінформовано позивача про факт пересилання звернення. При цьому законодавством не передбачена обов`язковість підписання такого листа першим керівником державного органу.

Разом з цим, посилання позивача на те, що у відповіді від 20.07.2020 № Ф-11337/09 МВС України не роз`яснено порядок оскарження прийнятого за зверненням рішення згідно з вимогами статті 15 Закону України Про звернення громадян, колегія суддів вважає помилковими, оскільки вимога зазначеної статті Закону щодо роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення стосується рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), натомість лист від 20.07.2020 № Ф-11337/09 не є таким рішенням.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що МВС, надіславши відповідно до ст. 7 Закону України Про звернення громадян за належністю до Національної поліції звернення ОСОБА_1 №ФИ-10914745 від 20.07.2020, поінформувавши про це заявника листом від 20.07.2020 № Ф-11337/09, не порушило прав та законних інтересів позивача.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 229, 238, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 по справі № 320/8879/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич Я.В. П`янова