Справа № 200/1292/21-а
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 р. Справа№200/1292/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шинкарьової І.В.,

при секретарі судового засідання Щербак Ю.В.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Шалата С.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та стягнення вихідної допомоги при звільненні ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі відповідач) про:

Визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині не виплати позивачу вихідної допомоги при його звільненні 29.12.2020.

Стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22110 (двадцять дві тисяч сто десять) гривень 27 (двадцять сім) копійок.

Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки починаючи з 04.05.2020 по день ухвалення рішення виходячи із розрахунку 1052 (одну тисячу п`ятдесят дві гривні) 87 (вісімдесят сім) копійки за день.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

З 15.12.2015 позивач працював на посаді прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області. Наказом керівника Прокуратури Донецької області від 24.12.2020 №1897-к його було звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги при звільненні. Так, Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Проте цим законом взагалі не врегульовано порядок звільнення, процедуру та гарантії для працівників, які підлягають звільненню, виплату працівнику вихідної допомоги при звільненні. Тому, на думку позивача, до спірних правовідносин субсидіарно мають бути застосовані положення Кодексу законів про працю України, який є загальним нормативно-правовим актом у трудових відносинах, статтею 44 якого визначений обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, незалежно від вказівки в наказі про звільнення на пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», працівник вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця.

Позивач вважає, що у день звільнення не проведено повний розрахунок, що тягне для відповідача настання відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач надав відзив, у якому зазначив, що юридичним фактом, що зумовило звільнення позивача на підставі п. 9 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», у даному випадку було неуспішне проходження ним атестації. Цей юридичний факт є відмінним від того, у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. З огляду на викладене, просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року відкрито провадження у справі № 200/1292/21-а та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Розгляд справи відкладено з 16 березня 2021 року на 30 березня 2021 року о 12:00 год.

Підготовче засідання у справі відкладено з 30 березня 2021 року на 20 квітня 2021 року о 13:00 год.

Підготовче засідання у справі відкладено з 20 квітня 2021 року на 27 квітня 2021 року о 15:30 год.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13 травня 2021 року о 14:30 год.

Сторони до судового засідання з`явились, позивач на своїх позовних вимогах наполягав. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Наказом Прокуратури Донецької області від 15.12.2015 №2344-к позивача було призначено прокурором Артемівської місцевої прокуратури Донецької області, як такого, що успішно пройшов тестування, звільнивши з посади заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора Донецької області. (а.с. 26)

Наказом Донецької обласної прокуратури від 24.12.2020 №1897-к позивача було звільнено з посади прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29.12.2020 на підставі п.9.ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури було вказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. Підставою вказано рішення четвертої кадрової комісії від 24.11.2020 №108. (а.с. 25)

Згідно з рішенням четвертої кадрової комісії від 24.11.2020 №108 про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора позивача визначено неуспішно пройшовшим атестацію. (а.с. 50)

Заявою від 13.01.2021, позивач звернувся до відповідача, та просив надати довідку про заробітну плату за повні відпрацьовані два календарні місяці роботи, які передували його звільненню (листопад та грудень 2020 року), та розрахунок щоденної заробітної плати. (а.с. 27)

Згідно з відомостями, викладеними в довідці про середньомісячну заробітну плату від 19.01.2021 №21-85-42, заробітна плата позивача складає в жовтні 2020 року 11.389,27 грн., в листопаді 2020 року 18.090.85 грн., всього 29 480, 12 грн. середньоденна заробітна плата 1052 грн. 87 коп. (а.с. 28)

Згідно з довідкою про нараховану та виплачену заробітну плату за грудень 2020 року від 18.01.2021 №21-85-39 вихідна допомога при звільненні позивачу не виплачувалась. (а.с. 29)

Вирішуючи адміністративну справу в частині вимог щодо стягнення на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

За унормуванням частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Як було встановлено судом Наказом Донецької обласної прокуратури від 24.12.2020 №1897-к позивача було звільнено з посади прокурора Артемівської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 29.12.2020 на підставі п.9.ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 закріпив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За визначенням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За змістом статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Крім того, суд звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Верховний Суд у постановах від 8 жовтня 2019 року (справа № 823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16) зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з "пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII" на "пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України"), відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги. Аналогічні висновки викладені й постановах Верховного Суду від 23.12.2020 по справі №560/3971/19, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20.

Суд не приймає посилання відповідача на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 807/21 1/17 згідно з якою під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 відзначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеній в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19 та від 21 січня 2021 у справі № 260/1890/19.

Згідно абзацам 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100 в редакції на час звільнення позивача), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Частиною 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що відповідно до положень Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 1, 4 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 передбачено, зокрема,: при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Пунктом 4 (абз.2) зазначеного розділу визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з відомостями зазначеними в довідці відповідача середньоденна заробітна плата позивача складає 1052, 87 грн.

Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає застосуванню показник 1 052,87 грн.

Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 134 днів, (з 29 грудня 2021 року по день винесення рішення 13 травня 2021 року) сума середнього заробітку за час затримки становить 141 084.58 грн.

Разом з тим, в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, відповідних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У справі, що розглядається, суд бере до уваги те, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати перевищує суму вихідної допомоги у декілька разів.

Так, з огляду на зазначені обставини справи та керуючись критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

У відповідності до даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача розмір облікової ставки НБУ становив 6,0 % річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів 22 110, 27 грн, 13,5 % річних від цієї суми становитиме 1326.62 грн. Отже, приблизний розмір майнових втрат працівника протягом одного року становить 1326.62 грн., а враховуючи загальний період затримки розрахунків (із 29 грудня 2020 по 13 травня 2021) 494.27 грн. (за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / [Кількість днів]).

З огляду на зазначене суд приходить до висновку що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 494.27 грн., яка розрахована із врахуванням періоду часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 494.27 грн.

Також подібного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо вимоги позивача про допуск негайного виконання рішення в частині стягнення допомоги при звільнення у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22 110, 27 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) включення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції, виключення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій з такого переліку та надання доступу до активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

2. Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

Предметом спору що розглядається, є вихідна допомога при звільненні, що за своєю природою є одноразовою виплатою, та не є пенсією, іншим періодичним платежем заробітною платою або грошовим утриманням, та відповідно допуск до негайного виконання в даному випадку не передбачено.

Розподіл судових витрат судом не вирішувався, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п.1, 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Донецької обласної прокуратури (, адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) про:

визнання протиправною бездіяльність відповідача в частині не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при його звільненні 29.12.2020;

стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22 110 (двадцять дві тисяч сто десять) гривень 27 (двадцять сім) копійок;

стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки починаючи з 04.05.2020 по день ухвалення рішення виходячи із розрахунку 1052 (одну тисячу п`ятдесят дві гривні) 87 (вісімдесят сім) копійки за день., - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури в частині не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при його звільненні 29.12.2020.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 22 110 (двадцять дві тисяч сто десять) гривень 27 (двадцять сім) копійок.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 494,27 грн.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу, його вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 13 травня 2021 року.

Повний текст рішення складений та підписаний протягом 21 травня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя І.В. Шинкарьова