Справа № 500/1373/21
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/1373/21

21 травня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 11.03.2021 у ВП №64755656.

Підставою для звернення до суду стало винесення 11.03.2021 відповідачем постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 12000,00 грн в межах виконавчого провадження №64755656 з виконання виконавчого листа №603/311/19, виданого Монастириським районним судом 20.10.2020 про заборону ОСОБА_1 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів), яку позивач вважає протиправною та просить скасувати.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 29.03.2021 виконано і 12.04.2021 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови. Встановлено справу розглядати суддею одноособово, з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Призначено у справі судове засідання на 22.04.2021.

22.04.2021 ухвалою суду задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 05.05.2021.

28.04.2021 через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду поступив від відповідача Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просить відмовити, оскільки дії державного виконавця вчинені відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, зокрема Монастириського районного суду від 20.10.2020 про заборону ОСОБА_1 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів).

05.05.2021 в судовому засіданні розгляд справи відкладено на 11.05.2021 для ознайомлення з відзивом.

11.05.2021 в судовому засіданні ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання відмовлено в клопотанні відповідача від 17.05.2021 про участь в судовому засіданні 11.05.2021 о 16:00 год в режимі відеоконференції у цій адміністративній справі, розгляд справи відкладено на 21.05.2021.

17.05.2021 повторно представником Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подано клопотання про участь в судовому засіданні 21.05.2021 в режимі відеоконференції, в задоволенні якого ухвалою суду від 17.05.2021 відмовлено за відсутності можливості суду вчасно в межах строку встановленого Кодексом адміністративного судочинства України забезпечити проведення відеоконференції.

В судовому засіданні 21.05.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просив задовольнити, не заперечував щодо продовження розгляду справи судом в порядку письмового провадження.

Представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву та не заперечувала, щодо продовження розгляду справи судом в порядку письмового провадження..

21.05.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, суд перейшов до розгляду справи №500/1373/21 в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив такі обставини.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2020 у справі №603/311/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення дії, яка порушує право вирішено заборонити ОСОБА_1 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів).

Рішення набрало законної сили 03.02.2021.

04.03.2021 Монастириським районним судом у справі №603/311/19 видано виконавчий лист.

05.03.2021 до начальника Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) звернулася ОСОБА_2 із письмовою заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №603/311/19 від 20.10.2020 Монастириського районного суду про заборону ОСОБА_1 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів), яка зареєстрована 09.03.2021 за вх. №104.

Керуючись статтями 3,4,24,25,26,27,63 Закону України "Про виконавче провадження" 11.03.2021 старшим державним виконавцем Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Воронецькою Оксаною Миколаївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа, яку надіслану сторонам та вручено боржнику ОСОБА_1 11.03.2021.

Також 11.03.2021 старшим державним виконавцем Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Воронецькою Оксаною Миколаївною на підставі статей 3,27,40 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 12000,00 грн, яка є предметом оскарження в цій адміністративній справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні державними виконавцями врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі також - Закон №1404-VIII).

За приписами статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 19 Закону №1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.

В позовній заяві позивач вказує, що після проголошення рішення Тернопільського апеляційного суду повністю його виконав, тобто не використовує самостійно чи передає в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів).

Зауважує, що про вказане свідчить витяг відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницька діяльність позивача ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця припинена за власним рішенням 10.05.2019, а судове рішення у справі №603/311/19 Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2020 набрало законної сили 03.02.2021.

04.03.2021 Монастириським районним судом у цій справі видано виконавчий лист.

05.03.2021 ОСОБА_2 звернулася до начальника Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із письмовою заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №603/311/19 від 20.10.2020 Монастириського районного суду про заборону ОСОБА_1 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів), яка зареєстрована 09.03.2021 за вх. №104.

Частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII визначено підстави початку примусового виконання рішення виконавцем, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 Закону №1404-VIII).

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частина третя статті 27 Закону №1404-VIII).

За змістом положень частини четвертої статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Також окремі питання організації виконання судових рішень визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802.

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно акту державного виконавця від 11.03.2021 боржнику доведено резолютивну частину рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2020 у справі №603/311/19 у відповідності до положень частини четвертої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачає, що виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Того ж дня 11.03.2021, керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39 статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" старшим державним виконавцем Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Воронецькою Оксаною Миколаївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у ВП №64755656.

Згідно частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

11.03.2021 старшим державним виконавцем Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Воронецькою Оксаною Миколаївною винесено постанову про стягнення виконавчого збору у ВП №64755656, якою визначено на підставі статей 3,27,40 Закону України "Про виконавче провадження" стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 12000,00 грн.

Також зазначено, що постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 29.04.2020 у справі №№480/3452/19.

Крім того, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.05.2018 у справі № П/811/482/17 (К/9901/2149/17), виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Виключний перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується, визначений в частинах 5, 9 статті 27 Закону №1404, які у даному випадку відсутні.

Відповідно за наведених обставин, судом не встановлено, а позивачем не доведено підстав які б свідчили, що така постанова прийнята без дотриманням вимог частини другої статті 2 КАС України.

При цьому суд зауважує, що твердження позивача про повне виконання судового рішення після набрання ним законної сили не знайшло свого підтвердження, так як за матеріалами справи судове рішення у справі №603/311/19 Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2020 набрало законної сили 03.02.2021, через місяць - 04.03.2021 Монастириським районним судом у цій справі видано виконавчий лист і 05.03.2021 ОСОБА_2 звернулася до начальника Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із письмовою заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №603/311/19 від 20.10.2020 Монастириського районного суду про заборону ОСОБА_1 використовувати самостійно чи передавати в користування третім особам приміщення житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 для ведення (здійснення) підприємницької діяльності (промислового виробництва) по обробці деревини (за кодом КВЕД 16:23, виробництво дерев`яних конструкцій та столярних виробів).

У пункті 51 рішення від 30.11.2004 у справі "Михайленки та інші проти України" (Заяви NN 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, 36800/02, 38296/02, 42814/02) Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

Також суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013).

Крім того, Конституційний Суд України наголошував, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Аналіз статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, наведених юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду наведеного в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1867/17 (провадження №К/9901/47228/18).

Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору державним виконавцем винесено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, з метою недопущення порушень положень Закону №1404-VIII.

Суд звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішенням у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, ЄСПЛ нагадав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд доходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог, а, отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Бучацького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 11.03.2021 у виконавчому провадженні №64755656 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 травня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач:

- Бучацький міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (місцезнаходження: вул. Міцкевича, 8, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, 48401, ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.