Справа № 480/6504/20
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 р.Справа № 480/6504/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2021, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 05.01.21 по справі № 480/6504/20 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, в якому просить стягнути із Запорізької обласної прокуратури вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 169670,60 грн. 60 коп.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що судове рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 44 Кодексу законів про працю України, Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури"), проігноровано вимоги статей 1, 8, 21, 22, 24 Конституції України, а також статті 6 КАС України щодо застосування при вирішенні справи принципу верховенства права та судової практики Європейського суду з прав людини. Стверджує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано останню правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, зважає на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 13 грудня 2019 року позивач був призначений прокурором Запорізької області на посаду начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби прокуратури Запорізької області (а.с. 17).

Наказом прокурора Запорізької області від 29.04.2020 №726к позивача звільнено з 30.04.2020 з посади начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (за наявності рішення кадрової комісії № 2 від 08.04.2020 №273 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами проведеної співбесіди") (а.с. 18, 44-59).

Позивач, вважаючи, що прокуратурою Запорізької області безпідставно не виплачено йому при звільнені вихідну допомогу, оскільки така виплата передбачена загальними нормами трудового законодавства за відсутності спеціальних норм, які б таку виплату обмежували, звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, виходив з того, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, а тому позивач не набув права на її отримання.

Також суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 480/3308/20, в якій предметом позову є вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу прокурора Запорізької області від 29.04.2020 №726к про звільнення та поновлення на роботі, посилаючись на те, що вказані справи не є взаємопов`язаними.

Колегія суддів не погоджується з тими мотивами, з яких суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову, з огляду на таке.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у квітні 2020 року.

Законом України "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

Внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, колегія суддів уважає, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Отже, однією з гарантій дотримання трудових прав працівника (в тому числі звільненого з органів прокуратури) є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вказаного вище не враховано судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про те, що позивач звільнений з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим відмовив в задоволенні позовних вимог з вказаних підстав.

В той же час колегія суддів ураховує те, що право на отримання вихідної допомоги при звільненні мають виключно ті особи, які фактично були звільненні з роботи на підставах передбачених статтею 40 КЗпП України (ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-VII).

В ході судового розгляду справи встановлено, що позивачем оскаржено наказ про звільнення з органів прокуратури та за даними Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 по справі № 480/3308/20 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги по тимчасовій непрацездатності та моральної шкоди .

Скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 726к про звільнення з 30.04.2020 ОСОБА_1 із посади начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби прокуратури Запорізької області з 01.05.2020.

Стягнуто із Запорізької обласної прокуратури (вул. Матросова, 29а, м. Запоріжжя, 69005, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.05.2020 по 10.03.2021 у розмірі 383505 (триста вісімдесят три тисячі п`ятсот п`ять) грн. 12 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України та Державної прикордонної служби прокуратури Запорізької області та стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 36737 (тридцять шість тисяч сімсот тридцять сім) грн. 64 коп. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів підлягає негайному виконанню.

Вказане рішення набрало законної сили 22.04.2020.

Отже, позивача не можна вважати таким, що звільнився з органів прокуратури, у зв`язку з чим право на отримання вихідної допомоги останній не набув. Іншими словами, поновлення на роботі після скасування в судовому порядку наказу про звільнення нівелює право такої особи на отримання вихідної допомоги при звільненні, адже відсутній юридичний факт, з яким законодавець пов`язує набуття права на отримання такої допомоги - звільнення з роботи на підставах передбачених статтею 40 КЗпП України (в контексті спірних правовідносин ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-VII).

Вказане не було враховано судом першої інстанції, який помилково відхилив заявлені відповідачем аргументи про неможливість розгляду цієї справи до вирішення судом справи № 480/3308/20 про скасування наказу та поновлення ОСОБА_1 на посаді в органах прокуратури, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності у позивача права на отримання вихідної допомоги з іншої підстави (непоширення на спірні правовідносини норм статті 40 КЗпП України).

Колегія суддів уважає, що справа, що розглядається та справи № 480/3308/20 є взаєпов`язаними, оскільки від вирішення питання про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі безпосередньо залежить можливість стягнення вихідної допомоги при звільненні, не врахування чого судом першої інстанції мало наслідком передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, проте без належного мотивування висновку про відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги у зв`язку з поновленням останнього в судовому порядку на посаді в органах прокуратури, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивування з підстав, встановлених судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 по справі № 480/6504/20 змінити з мотивів та підстав відмови в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 24.05.2021.