Справа № 160/3942/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2021 року Справа № 160/3942/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
17.03.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати відмову ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за віком з 09.11.2020 р. - довічно, а також видачі пенсійного посвідчення з терміном - довічно протиправним.
- зобов`язати головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 09.11.2020 р. довічно;
- зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 пенсійне посвідчення з 09.11.2020 року з терміном - довічно.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 проживала в Україні до грудня 2000 року, виїхала до Держави Ізраїль. 22.10.2015 року звернулась до відповідача із заявою про призначення виплати пенсії позивачу. Рішенням від 30.10.2015 року відмовлено позивачу у призначенні виплати пенсії. В судовому порядку вказане рішення скасовано, постановою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 02.03.2016 року зобов`язано призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 22.10.2015 року. На виконання постанови Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 02.03.2016 року позивачу видано пенсійне посвідчення НОМЕР_1 , з датою отримання 05.10.2016 року, проте замість «довічно» зазначено 09.11.2020 року. Не погоджуючись з таким зазначенням дати в пенсійному посвідченні, представник позивача звернувся із заявою до Пенсійного фонду з метою видачі належного посвідчення, проте заява належним чином не розглянута через відсутність повноважень на звернення представника. Не погоджуючись з наведеною відмовою позивач звернулась до суду з позовом, зазначаючи про порушення її прав на належне отримання пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2021 року відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/3942/21 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
13.05.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що позивачем подано заяву, не передбачену Порядком №22-1. Призначення та нарахування пенсії на підставі наданих позивачем документів було проведено з 22.10.2015 року по 09.11.2020 року момент припинення чинності документу, що посвідчує особу. Рішення суду не може бути прийнято на майбутнє, а тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 від 27.11.2019 року (строк дії до 27.11.2029 року), проживала в Україні, у грудні 2000 року виїхала до Держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку в посольстві України.
22.10.2015 року у зв`язку з досягненням пенсійного віку, позивач, через свого представника, звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про призначення пенсії за віком як громадянці України, яка оформила виїзд на постійне місце проживання в 2004 році та на теперішній час проживає на території держави Ізраїль.
30.10.2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, на засіданні комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою пенсії, було прийнято рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком через те, що вона проживає на території іншої держави - Ізраїлю, а документів, які б засвідчили факт її проживання на території України не надала, у зв`язку з чим у неї відсутні підстави для звернення за призначенням пенсії.
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії, позивач звернулась до суду з позовом.
Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровській області, про визнання протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено:
- визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.10.2015 щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 22.10.2015 року.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016 року у справі №214/9208/15-а апеляційну скаргу на постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а повернуто управлінню Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
На виконання постанови суду, позивачу призначено пенсію з 22.10.2015 року по 09.11.2020 року та видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 із зазначенням дати видачі 05.10.2016 року, терміном дії 09.11.2020 року.
22.01.2020 року позивач через Громадську організацію «Рух «Справедливий Кривбас» звернулась до відповідача із заявою про протиправні дії працівників Управління Пенсійного фонду України у Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровській області щодо видачі пенсійного посвідчення зі строком дії по 09.11.2020 року.
Листом відповідача від 14.04.2020 року повідомлено про відсутність документів, що підтверджують повноваження заявника, як представника ОСОБА_1 для звернення до органу пенсійного фонду з відповідною заявою.
31.08.2020 року позивач через представника ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про протиправні дії працівників управління Пенсійного фонду України у Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровській області щодо видачі пенсійного посвідчення зі строком дії по 09.11.2020 року
Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії довічно, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості».
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A№ 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст.46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Відповідно до застосованих судом правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18 (провадження №11-1206апп19).

Велика Палата Верховного Суду також окрему увагу звертає на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Проте сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо призначення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням призначити пенсію, проте їй було відмовлено в такому призначенні.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровській області, про визнання протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено:

- визнати протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.10.2015 щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 22.10.2015 року.

Відповідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Суд зазначає, що постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а набрала законної сили 25.05.2016 року, та підлягає обов`язковому виконанню відповідачем.

Суд вказує на те, що трактування постанови суду відповідачем не допускається, відповідач зобов`язаний чітко виконати зобов`язальну частину постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а .

Вказана постанова Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а не містить обмежень стосовно призначення пенсії.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Частиною 2 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Суд зазначає, що постанова Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а не містить застережень щодо строку, на який позивачу має бути призначена пенсія.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не зміг пояснити підстав призначення позивачу не довічної пенсії, в порушення вимог ч. 2 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а з обмеженням строку виплати.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно призначення пенсії за віком з обмеженням строку виплати.

Відповідно до ч.2 ст. 19 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

Оскільки позивачем не було заявлено позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача стосовно призначення пенсії не довічно, а зі строком дії по 09.11.2020 року, суд вважає за необхідне з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно призначення пенсії за віком з обмеженням строку виплати.

Натомість, позовна вимога про визнання відмови ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за віком з 09.11.2020 р. - довічно, а також видачі пенсійного посвідчення з терміном - довічно протиправною, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивача н було відмовлено у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за віком з 09.11.2020 року та не було відмовлено у видачі пенсійного посвідчення.

Листом відповідача від 17.09.2020 року за вих. №18197-18314/Р-02/8-0400/20 повідомлено про відсутність документів, що підтверджують повноваження заявника, як представника ОСОБА_1 для звернення до органу пенсійного фонду з відповідною заявою, оскільки надана ОСОБА_2 довіреність не завірена належним чином.

Реалізувати надане праве на звернення із заявою про призначення/поновлення виплати пенсії, позивач може шляхом звернення із заявою через представника.

Частиною 2 ст.49 Закону №1058 встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Питання призначення пенсії громадянам України регулюється Порядком про подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846.

Відповідно до п. 1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Згідно п.2.9 Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до п.2.2 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Згідно п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Відповідно до п.4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

З огляду на наведені положення законодавства, суд робить висновок про помилковість доводів представника відповідача, що наведені у відзиві на адміністративний позов з приводу того, що позивач повинен особисто звернутися до відповідача із заявою про поновлення пенсії, оскільки пунктом 1.1 Порядку №22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Проте, через ненадання довіреності ОСОБА_2 , яка подавалась разом із заявою від 31.08.2020 року, суд позбавлений можливості надати правову оцінку правомірності відмови відповідача від 17.09.2020 року за вих. №18197-18314/Р-02/8-0400/20 у розгляді вказаної заяви.

Відтак, судом не встановлено відмови у призначенні/поновленні пенсії та видачі пенсійного посвідчення відповідачем, а встановлено лише відмову у розгляді заяві від 31.08.2020 року, через відсутність документів на підтвердження представництва інтересів ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 09.11.2020 р. довічно, суд зазначає, що оскільки постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 22.10.2015 року, тобто без обмежень будь-яким строком, а відповідач не зміг пояснити правових підстав обмеження строку виплати пенсії, суд вважає, що вказана вимога підлягає задоволенню.

Проте, суд не конкретизує строк виплати пенсії терміном «довічно», оскільки суд приймає рішення стосовно порушеного права, та не може визначати та встановлювати поведінку осіб у спірних правовідносинах на майбутнє.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки із заявленої позовної вимоги про визнання виплати пенсії «довічно» не вбачається спрямованості на захист вже порушеного права, а відповідна вимога заявлена на майбутнє, суд вважає, що позивач при зверненні до суду з відповідною вимогою обрав неналежний спосіб правового захисту.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту порушеного права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-951цс16, з якої вбачається, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав за фактичних обставин справи є неналежним, законні підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Приймаючи рішення в цій частині позовних вимог про зобов`язання виплатити пенсію, суд зазначає, що ухвалюючи рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Зважаючи на те, що постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2016 року у справі №214/9208/15-а зобов`язано відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які ним, як встановлено судом, не виконуються в добровільному порядку належним чином, суд вважає, що належним захистом прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 пенсійне посвідчення з 09.11.2020 року з терміном довічно, суд зазначає, що позивачем не надано доказів належного звернення до відповідача з відповідною вимогою та не надано доказів відмови у видачі такого пенсійного посвідчення.

Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивача відмовою пенсійного органу у видачі відповідного посвідчення, оскільки така відмова станом на день розгляду справи судом не мала місця.

Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем частково доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Враховуючи викладене, позовна заява є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 908,00 грн., що документально підтверджується квитанціями № 14 та № 7.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровської області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно призначення пенсії за віком ОСОБА_1 з обмеженням строку виплати.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 09.11.2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук