Справа № 640/2525/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року м. Київ № 640/2525/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі-відповідач), у якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати недоотриманих сум пенсій за період з 28.03.2010 по 26.11.2018;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити виплату належної суми недоотриманої пенсії за період з 28.03.2010 по 26.11.2018 невідкладно, разово та однією сумою в розмірі 34 283, 41 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць;

- встановити строк для Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві для надання до суду звіту про виконання судового рішення.

В обгрунтування позовних вимог вказано, що 17 вересня 2018 року Окружним адміністративним судом міста Києва було прийнято рішення про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії з урахуванням сум грошової премії у межах економії фонду грошового забезпечення, допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на підставі Довідки про доходи від 06.02.2018 №24, виданої фінансово-економічним управлінням Служби зовнішньої розвідки України з 28.03.2010, з урахуванням раніше проведених виплат. Проте, у грудні 2018 відповідач не в повній мірі виконав вищевказане рішення суду, а саме, місячний розмір пенсії з січня 2019 року було змінено, однак за період з 28.03.2010 різниця в розмірі недосплаченої пенсії не була виплачена. Вказано, що рішення суду було виконано на власний розсуду відповідача та позивач недотримав кошти у сумі 34 283, 41 грн.

Зазначено, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із вимогою пояснити порядок виконання вказаного рішення суду та пояснити причини невиплати недосплачених сум пенсії та подальші дії щодо виплат, проте листом від 28.12.2018 №142072/03 відповідач повідомив, що виплату різниці сум несплаченої пенсії, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва за період з 28.03.2010 по 26.11.2018 в сумі 34 283, 41 грн. буде проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження та запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у грудні 2018 року на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2018 №3177/18 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснило перерахунок пенсії позивача з 28.03.2010 в порядку, встановленому рішенням суду, на підставі довідки від 06.02.2018 №24 та здійснило нарахування коштів за період з 28.03.2010 по день виконання рішення. Виплату різниці пенсії на виконання рішення суду за період з 28.03.2010 по 26.11.2018 в сумі 34283,41 грн. буде проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649. Доплату різниці пенсії з 27.11.2018 по 31.12.2018 в сумі 132,21 грн. здійснено у січні 2019 року. Після проведення перерахунку розмір пенсійної виплати позивача з 01.06.2019 склав 7685,58 грн.

Вказано, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду» (далі - Постанова № 649), яка набрала чинність 28.08.2018, був передбачений порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. Оскільки Постанова №649 була чинна на день ухвалення рішення суду, Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду має прямо врегульовувати відносини між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати суми різниці пенсії за період з 28.03.2010 по 26.11.2018 у розмірі 34283,41 грн., за урахуванням, що у рішення суду не передбачено іншого порядку виконання.

На думку відповідача, вимога позивача щодо виплати недоплаченої суми пенсії за період з 28.03.2010 по 26.11.2018 на суму 34283,41 грн. була предметом розгляду Окружного адміністративного суду міста Києва у рішенні від 17.09.2018 у справі №826/3177/18, а тому, зазначені у позовній заяві права позивача були захищені в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та з 29.03.2010 отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2018 у справі №826/3177/18 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (м. Київ, 04053, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 29.03.2010 року в частині грошової премії у межах економії фонду грошового забезпечення - в розмірі 4540,00 гривень, допомоги для оздоровлення - в розмірі 14120,19 гривень, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань - в розмірі 6470,00 гривень які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяці підряд перед звільненням зі служби та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (м. Київ, 04053, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням сум грошової премії у межах економії фонду грошового забезпечення, допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на підставі Довідки про доходи від 06.02.2018 року № 24, виданої фінансово-економічним управлінням Служби зовнішньої розвідки України з 28.03.2010, з урахуванням раніше проведених виплат.

За посиланням позивача, він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із вимогою пояснити порядок виконання вказаного рішення суду та пояснити причини невиплати недосплачених сум пенсії та подальші дії щодо виплат

Листом від 28.12.2018 №142072/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивачу наступне: «Згідно з постановою Окружного адміністративного суду міста Києві у справі № 826/3177/18 Головним управлінням здійснено Вам перерахунок пенсії в порядку, встановленому судовим рішенням. Виплату різниці пенсії на виконання вищевказаного рішення суду за період з 28.03.2010 по 26.11.2018 в сумі 34283,41 грн. буде проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649. Доплату різниці пенсії з 27.11.2018 по 31.12.2018 в сумі 132,21 грн. буде виплачено Вам у січні 2019 року. З 01.01.2019 Вам встановлено для щомісячної виплати визначений судом розмір пенсії, в сумі 7685,58 грн.».

Вказуючи на протиправну бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Водночас, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання регламентовані приписами Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Зі змісту адміністративного позову випливає, що позивач фактично оскаржує порядок виконання судового рішення, однак звертається до суду з позовом про визнання дій відповідача неправомірними.

Відповідно до частини четвертої статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку Законом «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що порядок виконання рішення - це встановлення у судовому рішенні конкретних заходів та дій, які слід вчинити сторонам, державному виконавцеві, іншим суб`єктам владних повноважень у разі, якщо рішення не буде виконано добровільно.

Порядок виконання включає в себе визначення способу (заходів) виконання, строку вчинення дій або утримання від них, покладення обов`язку вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

З системного аналізу норм чинного законодавства випливає, що на відповідних суб`єктів владних повноважень (незалежно від того, чи залучалися вони до участі у справі) можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення. Забезпечення виконання рішення - це вчинення конкретних дій для надання практичної допомоги у виконанні судового рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Сторони повинні виконати рішення добровільно. Для цього достатньо постанови чи ухвали суду.

З огляду на зазначене, суд зазначає, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу.

Слід звернути увагу на те, що судовий контроль за виконанням рішення суду передбачений приписами статей 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України та допускається у відповідній формі та порядку, проте, не шляхом ініціювання нового спору по справі, в якій вже є рішення суду, що набрало законної сили. Так, а примусове виконання рішень покладається на відповідний орган виконавчої служби, який уповноважений забезпечити виконання рішення суду у чіткій відповідності до резолютивної частини такого судового рішення.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (частини перша та друга статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України)

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. (частини перша-третя статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України)

Зі змісту даного адміністративного позову та вимог до відповідача, слідує, що позивач фактично оскаржує дії відповідача по невиконанню у повному обсязі (за змістом, що вказаний у резолютивній частині рішення суду) судового рішення у іншій справі, однак, не враховує того, що ініціюванням нового спору продовження дії зобов`язальної частини/контроль за виконанням судового рішення, що набрало законної сили, у такій формі не допускається. У разі, якщо особа вважає, що пенсійний орган неправомірно нараховує/перераховує/виплачує належні такій особі виплати, останній має право звернутись до суду з позовними вимогами про протиправність дій (бездіяльність) відповідача щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії або його проведенні з порушенням законодавства України та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії.

Отже, процесуальним законом встановлено певний порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вказані норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання нового позову.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому, в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна позиція висловлена Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 13.01.2021 у справі №640/18441/19.

Відтак, суд зазначає, що спірні правовідносини є пов`язаними (похідними) з можливим неналежним виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2018 у справі №826/3177/18 та не є самостійними позовними вимогами.

У разі якщо позивач вважає, що дії відповідача по неналежній (не у встановленому законом розмірі) виплаті пенсії виникли не на виконання рішення суду, а пізніше, останній не позбавлений права звернутись до відповідача та у разі отримання відмови, звернутись до суду та оскаржити бездіяльність/дії/рішення суб`єкта владних повноважень щодо неправильного розрахунку пенсії.

Згідно частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.