Справа № 200/11806/19-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року справа № 200/11806/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В., секретар судового засідання Харечко О.П., за участю представника позивача Сенникова А.А., представника відповідача Бакланова О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі № 200/11806/19-а (головуючий суддя І інстанції Галатіна О.О.), складене в повному обсязі 09 грудня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом Головного управління ДПС у Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» про стягнення податкового боргу у розмірі 377 240,44 грн,-

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2019 року Головне управління ДПС у Донецькій області звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» (з урахуванням уточнень) про стягнення коштів з рахунків у банківських установах, які обслуговують позивача в рахунок погашення податкового боргу на загальну суму 377 240,44 грн. (а.с. 4-9 т.1, а.с. 4-6, 17-19 т. 2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року позов задоволено. Стягнуто кошти з рахунків у банківських установах, які обслуговують Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» (, 85487, Донецька обл., м. Гірник, м. Селидове, вул. Гірнична, буд. 1) в рахунок погашення податкового боргу на загальну суму 377240,44 грн. (а.с. 52-55 т. 2).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило скасувати рішення суду першої інстанції відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалось на ст. 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», згідно якої передбачено, що під час проведення антитерористичної операції слід звільнити суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Вважає, що підстави для нарахування пені відсутні з огляду на відсутність об`єкту для її нарахування (а.с. 58-62 т. 2).

Представник відповідача в судовому засідання надав пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення та рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судами встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка», зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як юридична особа. Державна дата реєстрації: 31 серпня 2004 року за № 0000772 () зареєстроване за юридичною адресою: Україна, 85487, Донецька область, м. Гірник, м. Селидове, вул. Гірнична, 1 (а.с. 13-15 т.1).

Заявлений до стягнення податковий борг (на думку позивача) на загальну суму 377240,44 грн., виник з підстав несплати підприємством самостійно задекларованих зобов`язань земельного податку (орендна плата з юридичних осіб), а саме:

- уточнюючого звіту від 29 березня 2018 року № 2931 у сумі 25085,15 грн. (а.с. 33 т.1);

- звітної декларації за 2018 рік № від 20 лютого 2018 року із самостійно задекларованою загальною сумою податку 70747,09 грн. із щомісячним платежем 5895,59 грн. включно по грудень 2018 року та у сумі 5895,60 грн. у січні 2019 року (а.с. 35-36 т.1);

- звітної декларації за 2019 рік № 902646045 від 19 лютого 2019 року із самостійно задекларованою загальною сумою податку 70745,24 грн. із щомісячним платежем 5895,44 грн. включно по грудень 2019 року та у сумі 5895,40 грн. у січні 2020 року (ас. 37-38 т.1);

- звітної декларації за 2020 рік № від 05 лютого 2020 року із самостійно задекларованою загальною сумою податку 70747,09 грн. із щомісячним платежем 5895,59 грн. включно по червень 2020 року (а.с. 9-11 т. 2).

А також, за платежем користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення, у сумі 4080,00 грн., відповідно до податкового повідомленням рішенням (форма «ПС») від 30 травня 2018 року № (а.с. 58 т.1);

за штрафними санкціями згідно ППР № від 11 грудня 2018 року на суму 3060,00 грн. (а.с. 62 т.1);

за платежем ПДФО на загальну суму 1201,98 грн., який виник з причин несплати узгодженої суми 1020,00 грн. за ППР № від 09 січня 2019 року та суми 102,00 грн. згідно ППР № від 09 січня 2019 року, та пені 79,98 грн. (а.с. 67, 71 т.);

екологічний податок, який справляється за викид в атмосферне повітря забруднюючих речовин у загальній сумі 1028,49 грн., який виник з причин несплати самостійно задекларованого податку у сумі 8,49 грн., згідно декларації № від 28 серпня 2014 року, а також з несплати штрафних санкцій за ППР № від 15 серпня 2018 року у сумі 1020,00 грн. (а.с. 111 т.1);

надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах на загальну суму 37,09 грн., що складається з несплаченої суми самостійно задекларованого зобов`язання по податкових деклараціях № від 19.08.2014 року на суму 19,97 грн. та № від 24.10.2014 року на суму 17,12 грн.

Крім цього, податковий борг у заявленій сумі 377240,44 грн. підтверджується витягами з ІКП підприємства за вказаними платежами. (а.с. 74-106 т.1)

З метою погашення податкового боргу, на адресу боржника надіслано податкову вимогу форми «Ю» за № 1958-25 від 07 липня 2014 року, яку було повернено на адресу контролюючого органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с. 16-17 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року по справі № 200/740/20-а (с. Т.В. Логойда), що набуло законної сили, визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення рішення від 10.08.2018 року № ; від 18.10.2018 року № ; від 14.01.2019 року № ; від 19.03.2019 року № ; від 25.04.2019 року № ; від 24.05.2019 року № ; від 05.06.2019 року № ; від 30.07.2019 року № (а.с. 249-253 т.1).

Спірним у даній справі є правомірність стягнення коштів з рахунків платника податків в сумі податкового боргу в розмірі 377 240,44 грн.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з несплатою відповідачем наявного податкового боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України), який набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з п. 54.1 ст. 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 57.1 ст. 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 20.1.18 п.20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків та згідно п.п. 20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України - звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 ПК України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Суд зауважує, що відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

За правилами, визначеними п. 59.5 ст. 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Відповідно до п.п. 20.1.34. п. 20.1. ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Дійсно, за відповідачем обліковується податковий борг у розмірі 377 240,44 гривень, зазначена сума податкового боргу є узгодженою та підлягає стягненню з відповідача.

Як визначено частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Щодо самостійно задекларованих сум податків за екологічний податок, який справляється за викид в атмосферне повітря забруднюючих речовин; надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах, орендної плати з юридичних осіб та пені, суд зазначає, що вони у добровільному порядку не сплачені, відтак підлягають стягненню.

Позивачем доведено суду правомірність заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення податкового боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню, відтак рішення суду першої інстанції є правомірним.

Доводи апеляційної скарги щодо посилання на норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки вони не регулюють питання стягнення податкового боргу, відтак не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі № 200/11806/19-а залишити без змін.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 24 травня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2021 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г.Казначеєв

І.В. Сіваченко