Справа № 640/10230/21
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 року м. Київ № 640/10230/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2
до про Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасування постанови

за участю:

від позивача - ОСОБА_3 ;

від відповідача - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ясінської Катерини Михайлівни від 01.03.2021 у виконавчому провадженні № 63934870 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчого збору у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконанні у відповідача перебував виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва від 19.11.2020 № 755/9113/19 про усунення перешкод ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Постановою відповідача від 16.12.2020 було відкрито виконавче провадження № 63934870. За твердженнями позивача, рішення суду було добровільно виконано ще до відкриття виконавчого провадження. Актом державного виконавця від 18.02.2021 підтверджено не проживання за вказаною адресою боржників. 01.03.2021 у межах виконавчого провадження № 63934870 відповідачем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження та про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 10000,00 грн. При цьому виконавець не звернув увагу, що ОСОБА_2 є малолітньою дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже не міг самостійно виселитись з квартири та у нього відсутня цивільна дієздатність.

Ухвалою суду від 19.04.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 640/10230/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судове засідання на 24.05.2021.

Представник позивача у судовому засіданні 24.05.2021 позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Також у судовому засіданні 24.05.2021 представником позивача подано суду заяву про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання, призначене на 24.05.2021, не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву суду також не подано.

У судовому засіданні 24.05.2021 суд ухвалив про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На виконанні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва від 19.11.2020 № 755/9113/19 про усунення перешкод ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Постановою відповідача від 16.12.2020 відкрито виконавче провадження № 63934870 з виконання вказаного виконавчого листа (боржник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

08.01.2021 до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2 , у якій остання повідомляла, що 31.12.2020 вона отримала постанову від 16.12.2020 про відкриття виконавчого провадження, у якій встановлено боржнику необхідність виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. У вказаній заяві зазначено, що малолітній ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не проживав та просила винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

18.02.2021 старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ясінською К.М. у межах виконавчого провадження № 63934870 складено акт державного виконавця, яким підтверджено не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим рішення суду виконано.

01.03.2021 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 63934870 та постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 10000,00 грн.

Не погодившись з постановою відповідача про накладення штрафу, зазначаючи про добровільне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження, а також зазначаючи про відсутність у малолітнього ОСОБА_2 цивільної дієздатності, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За визначенням статті 1 Закону України від 02.06.2016 N 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон N 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону N 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 18 наведеного Закону виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно частини третьої статті 18 Закону N 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною п`ятою статті 26 наведеного Закону визначено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 27 Закону N 1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4 ст. 27 Закону N 1404-VIII).

Частиною дев`ятою статті 27 вказаного Закону встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2 3, 2 4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9 15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Суд звертає увагу позивача, що матеріали справи не містять доказів виконання рішення суду до 16.12.2020, тобто, до відкриття виконавчого провадження № 63934870, з огляду на що доводи позивача у цій частині визнаються необґрунтованими.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідача, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2020 № 63934870 у порушення частини п`ятої статті 26 Закону N 1404-VIII не містить зазначення про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Крім того, постанова про стягнення виконавчого збору у ВП № 6393487 винесена не одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, як визначено частиною четвертою статті 27 Закону N 1404-VIII, а лише 01.03.2021.

Також суд звертає увагу, що боржником у виконавчому провадженні зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Відповідно до статті 25 наведеного Кодексу здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно статті 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 31 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право:

1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість;

2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (ч. 2 ст. 31 ЦК України).

Частиною першою статті 34 ЦК України визначено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Згідно частини першої статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до Закону України "Про охорону дитинства" - цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Статтею 2 Закону N 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною другою статті 16 Закону N 1404-VIII визначено, що діти та особи, визнані судом недієздатними, реалізують свої права та виконують обов`язки, пов`язані з виконавчим провадженням, відповідно до вимог закону через своїх законних представників.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на наведене та виходячи зі встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що постанова відповідача від 01.03.2021 у виконавчому провадженні № 63934870 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчого збору у розмірі 10 000,00 грн підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) задовольнити.

Скасувати постанову Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (02002, м. Київ, вул. Сверстюка Євгена, 15, ідентифікаційний код 35011660) від 01.03.2021 у виконавчому провадженні № 63934870 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконавчого збору у розмірі 10000,00 грн.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко