Справа № 520/15083/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

24.05.2021 р. справа №520/15083/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., за участі: секретаря - Стрєлка О.В., позивача - не прибув, подав заяву про слухання у відсутність, представника відповідача - не прибув, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС - Міронов А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС ,
проскасування постанови, спонукання до зняття арешту, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, боржник) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) скасування Постанови про арешт майна боржника від 16.05.2017р. за виконавчим провадженням № 37072843; 2) скасування Постанову про арешт майна боржника від 17.07.2017р. за виконавчим провадженням № 37072843; 3) визнати протиправною бездіяльність Відповідача та зобов`язання Відповідача зняти арешти з майна боржника за виконавчим провадженням №37072843, шляхом винесення відповідних постанов.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що арешт на його майно як боржника за виконавчим провадження було накладено протиправно та безпідставно не знято по завершенню виконавчого провадження.

Відповідач, Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) (далі за текстом владний суб`єкт, орган ДВС, орган публічної адміністрації, Відділ, МВДВС; який є компетенційним правонаступником Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах ГТУ юстиції у Харківській області, який є компетенційним правонаступником Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що рішення про арешт цілком правомірно та обґрунтовано було прийнято державним виконавцем у межах триваючого на той час виконавчого провадження. Після завершення виконавчого провадження підстав для прийняття будь-яких додаткових рішень поза межами процедури примусового виконання виконавчого документа не існує. Окрім того, заявив клопотання про закриття провадження у справі.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України (компетенційний правонаступник стягувача у виконавчому провадженні Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПС України у Харківській області), письмово своєї правової позиції по суті заявлених вимог не висловила. У судовому засіданні представник контролюючого органу висловив незгоду з задоволенням позову.

Перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі урегульовують спірні правовідносини, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Установлені обставини спору полягають у наступному.

Регіональним управлінням Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПС України у Харківській області відносно заявника було прийняти низку правових актів індивідуальної дії, а саме: рішення від 05.03.2012р. №200038/20/32/32-255, рішення від 05.03.2012р. №200039/20/32/32-255, рішення від 05.03.2012р. №200040/20/32/32-255, рішення від 05.03.2012р. №200041/20/32/32-255, рішення від 05.03.2012р. №200042/20/32/32-255, рішення від 05.03.2012р. №200043/20/32/32-255, рішення від 05.03.2012р. №200044/20/32/32-255, за якими загальна сума застосованого штрафу склала 370.693,20грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2012р. у справі №2а-11652/12/2070 було задоволено позов Регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС України у Харківській області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми; Стягнуто з відповідача - ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) фінансові санкції застосовані рішеннями регіонального управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС України у Харківській області від 05.03.12 № 200038/20/32/32-255 в сумі 100134,20 грн., № 200039/20/32/32-255 в сумі 104575,20 грн., № 200040/20/32/32-255 в сумі 54708,60 грн., № 200041/20/32/32-255 сумі 52287,60 грн., № 200042/20/32/32-255 в сумі 1700,00 грн., № 200043/20/32/32-255 в сумі 5000,0 грн., № 200044/20/32/32-255 в сумі 52287,60 грн. на користь Державного бюджету України (рахунок одержувача 0005, код платежу 37999680, УДКСУ у Комінтернівському р-ні м. Харкова, в установі банку ГУДКС України у Харківській області, МФО 851011).

За виконавчим листом у межах згаданої справи старшим державним виконавцем Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції 14.03.2013р. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№37072843.

16.05.2017р. старшим державним виконавцем Комінтернівського ВДВС міста Харків ГТУ юстиції у Харківській області була прийнята постанова ВП №37072843 про арешт майна заявника як боржника у виконавчому провадженні.

03.12.2018р. старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області було прийнято постанову про повернення виконавчого листа по справі №2а-11652/12/2070 стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю майна боржника, відсутністю коштів боржника, безрезультативністю заходів з розшуку майна та коштів боржника.

Не погодившись із відповідністю закону постанови державного виконавця про накладення арешту на майно стягувача у виконавчому провадженні (основна вимога позову), заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

З 05.10.2016р. суспільні відносини з приводу примусового виконання судових актів та деяких інших рішень суб`єктів владних повноважень (органів публічної адміністрації) регламентовані, зокрема, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII).

До указаної календарної дати ці ж самі суспільні відносини унормовувались приписами Закону України від 21.04.1999р. №606-XIV "Про виконавче провадження".

Зміст та обсяг повноважень державного виконавця з приводу примусового виконання документів з поміж кола тих, які віднесені до переліку виконавчих, а також спосіб та порядок реалізації цих повноважень визначені, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII, у розумінні ч.1 ст.1 якого виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Частиною 1 ст.10 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п.6 ч.3 ст.18 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Положеннями ст.48 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч.5 ст.48); Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (ч.6 ст.48); У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника (ч.7 ст.48).

Згідно з ч.1 ст.50 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Як то визначено ст.56 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст.56); Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч.2 ст.56).

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Між тим, у тексті позову заявником не викладено взагалі жодних доводів невідповідності закону управлінського волевиявлення державного виконавця з приводу накладення арешту на майно боржника у межах існуючого виконавчого провадження.

До того ж, під час розгляду справи заявником не подано взагалі жодних доказів невідповідності закону управлінського волевиявлення державного виконавця з приводу накладення арешту на майно боржника у межах існуючого виконавчого провадження.

Суд зауважує, що за змістом п.2 ч.1 ст.37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з п.9 ч.1 ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною 2 ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ч.1 цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У спірних правовідносинах відсутня подія закінчення виконавчого провадження фактичним виконанням виконавчого документа виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду у справі №2а-11652/12/2070.

Також відсутня і подія повернення виконавчого документа до суду.

Тому, державний виконавець у спірних правовідносинах не був обтяжений обов`язком вчиняти управлінське волевиявлення з приводу зняття раніше накладеного арешту на майно боржника у виконавчому провадженні.

За правилами ч.4 ст.59 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1 2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Окреслені у ч.4 ст.59 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII обставини у спірних правовідносинах відсутні.

У силу ч.5 ст.59 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Оскільки владне управлінське волевиявлення з приводу зняття раніше накладеного у межах виконавчого провадження арешту може бути прийнято державним виконавцем або керівником органу державної виконавчої служби виключно у межах триваючого виконавчого провадження та за умови існування документально доведених причин, котрі зумовлюють закінчення виконавчого провадження за ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII, то слід дійти висновку про відсутність у заявника порушеного суб`єктивного публічного права (або ущемленого публічного інтересу) у спірних правовідносинах.

Вирішуючи спір за епізодом вимоги про зняття арешту, суд зазначає, що згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зміст ефективності розтлумачено Європейським судом з прав людини у низці власних судових актів, а саме: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України", де зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії", де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", де наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії", де сформульовано, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту повинен мати правову підставу, має бути ефективним та повинен забезпечити реальне відновлення порушеного суб`єктивного права чи захист ущемленого інтересу.

Оскільки заявник у спірних правовідносинах не має ані порушеного суб`єктивного публічного права у межах процедури примусового виконання виконавчого листа суду, ані ущемленого публічного інтересу, то захист відповідного речового права (у даному випадку права власності) на об`єкт нерухомого майна (житлову квартиру) повинен здійснюватись у межах цивільного судочинства за позовом до стягувача за виконавчим провадженням та до органу державної виконавчої служби з урахуванням такої причини виникнення спору, як вина боржника.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд відзначає, що у межах обраних заявником доводів владне управлінське волевиявлення органу Державної виконавчої служби у формі прийняття рішення про накладення арешту на майно боржника не суперечить закону.

Підстав для прийняття власного рішення про звільнення майна боржника з-під арешту владний суб`єкт у спірних правовідносинах не мав.

Навіть сама ймовірність (загроза чи ризик) прийняття такого рішення державним виконавцем не відповідає адекватно розумному балансу публічних інтересів суспільства на успішне завершення процедури примусового виконання рішення суду про стягнення боргу та приватному інтересу боржника не вільне розпорядження власними активами, позаяк суперечить як об`єктивно існуючому праву стягувача на отримання задоволення майнових претензій, так і причині повернення виконавчого документу стягувачу не виявлення у власності боржника майнових та фінансових ресурсів як джерел погашення боргу.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що обрані заявником доводи спростовані матеріалами справи.

При цьому, об`єктивних даних на підтвердження обставини існування у фактичній дійсності постанови про накладенні арешту на майно боржника за виконавчим провадження №37072843 від 17.07.20217 р. судом не знайдено.

Указані обставини є визначеними процесуальним законом підставами для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини.

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі слід залишити без задоволення як безпідставне та недоведене.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст. 52, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Допустити заміну відповідача компетенційним правонаступником - Міжрайонним відділом Державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків)

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору - залишити без задоволення.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі і проголошено 24 травня 2021 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення).

Суддя Сліденко А.В.