Справа № 540/4022/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/4022/20

Головуючий в І інстанції: Варняк С.О.

Дата та місце ухвалення рішення: 22.01.2021 р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, в якому просить суд: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонської області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонської області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 02.03.2011 року № 250/2011 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Горностаївського районного суду Херсонської області строком на п`ять років, Указом Президента України від 23.05.2013 року № 301/2013 в межах п`ятирічного строку переведена на посаду судді Суворовського районного суду міста Херсона.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 356/0/15-19 «Про переведення судді Суворовського районного суду м. Херсона ОСОБА_1 на посаду судді Херсонського міського суду Херсонської області» від 07.02.2019 року позивача переведено на посаду судді Херсонського міського суду Херсонської області.

Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області № 1521/02 від 05.11.2020 року ОСОБА_1 нараховано суддівську винагороду без суми обмеження: квітень 2020 року - 145037,99 грн., травень 2020 року - 81978 грн., червень 2020 року - 110492,09 грн., липень 2020 року - 53463,92 грн., серпень 2020 року - 81978 грн., вересень 2020 року - 81978 грн., нараховано суддівську винагороду з застосуванням обмеження: квітень 2020 року - 131800,65 грн., травень 2020 року - 47230 грн., червень 2020 року - 94855,49 грн., липень 2020 року - 30802,17 грн., серпень 2020 року - 47230 грн., вересень 2020 року - 85452,80 грн.

Обмеження застосовано відповідачем відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-ІХ, недорахована суддівська винагорода становить 117556,89 грн.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування і виплата обмеженого розміру суддівської винагороди відбувалась не на підставі спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а на підставі іншого закону, що не дозволено Конституцією України, стаття 130 якої передбачає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що вказана стаття Конституції України не допускає будь-якого розширеного тлумачення її змісту, відтак не дозволяє суб`єктам владних повноважень, у тому числі законодавцю, на власний розсуд застосовувати будь-які інші підходи до визначення розміру суддівської винагороди в обхід спеціального закону про судоустрій.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що Закон України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормі Конституції України, тому не може бути застосований до визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що цим Законом не були скасовані чи внесені зміни до положень: ч. 2 ст. 135 Закону № 1402 (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); ч. 1 ст. 133 Закону № 2453 (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що положення Закону України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не відповідають принципам якості, доступності та правової визначеності закону (формулювання правової позиції наведене, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Суд першої інстанції зауважив на недопустимості залежності права позивача на отримання суддівської винагороди у повному розмірі від неналежного виконання функцій державними органами і іншими суб`єктами владних повноважень.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не довів належними і допустимими доказами те, що обмеження розміру суддівської винагороди позивача здійснювалось не всупереч статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», законність застосування ним в якості пріоритетного нормативно-правового акту Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», незважаючи на те, що Конституційний Суд України неодноразово висловлювався стосовно недопустимості таких дій відносно суддів.

При цьому, посилання відповідача на незастосування до рішень Конституційного Суду України принципу зворотної дії у часі суд першої інстанції оцінив критично та в контексті розгляду цієї справи, в першу чергу, звернув увагу на недопустимість ігнорування прямого припису Основного закону (стаття 130) про те, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій, а також положення профільного закону (стаття 135). Суд першої інстанції зазначив, що оскільки Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» ніяк не може вважатись законом про судоустрій, будь-які обмеження розміру суддівської винагороди на його підставі становлять собою свідоме порушення Конституції України, нехтування міжнародними гарантіями незалежності суддів та свідчать про пряме втручання у реалізацію судової влади.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За частиною першою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (яка згідно з рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).».

Судом першої інстанцією встановлено, що на підставі наведених вимог Закону № 553-IX, відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року з урахуванням обмежень - 10 розмірів мінімальної заробітної плати (з урахуванням відпрацьованого часу).

При цьому, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі № 340/1916/20, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року, зокрема, витребувано: від Державної судової адміністрації України інформацію та відповідні підтверджуючі докази стосовно того, чи було обмежено Державною судовою адміністрацією України фінансування суддівської винагороди суддів Херсонського міського суду Херсонської області десятьма розмірами мінімальної заробітної плати з 18.04.2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», чи вносились відповідні зміни до кошторису щодо фінансування суддівської винагороди за період з квітня 2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області: копії помісячних кошторисів щодо фінансування суддівської винагороди суддів Херсонського міського суду Херсонської області за період з січня 2020 року по серпень 2020 року включно; інформацію та відповідні підтверджуючі докази стосовно того, чи було обмежено Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Херсонській області фінансування суддівської винагороди суддів Херсонського міського суду Херсонської області десятьма розмірами мінімальної заробітної плати з 18.04.2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», чи вносились відповідні зміни до кошторису щодо фінансування суддівської винагороди за період з квітня 2020 року у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у разі внесення наведених змін надати копії кошторисів з урахуванням цих змін).

На виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції, Державною судовою адміністрацією України, листом від 20.05.2021 року № 109806/21, повідомлено, що зміни до кошторису Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» ДСА України у 2020 році не вносились.

ДСА України зазначено, що бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік ТУДСАУ в Херсонській області за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» були відкриті в повному обсязі.

Також, з наданих ТУДСАУ в Херсонській області копій кошторисів, планів асигнувань, довідок щодо внесення до кошторисів, планів асигнувань змін, колегією суддів встановлено, що саме у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зміни до кошторису щодо фінансування суддівської винагороди за період з квітня 2020 року не вносились.

В свою чергу, безпосередньо Херсонський міський суд Херсонської області взагалі не є розпорядником бюджетних коштів та виплату суддівської винагороди не здійснює (лист від 19.05.2021 року).

Таким чином, у спірних правовідносинах встановлено, що обмеження щодо виплати суддівської винагороди - 10 розмірів мінімальної заробітної плати з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року було застосовано саме ТУДСАУ в Херсонській області у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зміни до кошторисів стосовно зменшення бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди згідно наведеного Закону № 553-IX, ані ДСА України, ані ТУДСАУ в Херсонській області у 2020 році не вносились.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо правомірності застосування обмежень виплати суддівської винагороди згідно Закону № 553-IX, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Так, як наведено вище, відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Крім того, норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року не вносилися, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законних підстав для обмеження її виплати не було.

Щодо Закону № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), на який посилається відповідач у відзиві на позовну заяву та в поданій апеляційній скарзі, як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII.

Тобто, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону № 553-ІХ). Колегія суддів наголошує, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обмеження виплати позивачу з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірним.

В свою чергу, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, щодо правомірності обмеження виплати суддівської винагороди згідно Закону № 553-ІХ, яким внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX, спростовуються наведеними висновками суду та суперечать правовій позиції ВС у справі № 340/1916/20.

Що стосується посилань відповідача в поданій апеляційній скарзі на те, що він не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи та додатково витребуваних кошторисів, планів асигнувань, змін до них, інформації з ДСА України встановлено, що обмеження щодо виплати суддівської винагороди - 10 розмірів мінімальної заробітної плати з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року було застосовано саме ТУДСАУ в Херсонській області у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», зміни до кошторисів стосовно зменшення бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди згідно наведеного Закону № 553-IX, ані ДСА України, ані ТУДСАУ в Херсонській області у 2020 році не вносились, що повністю спростовує наведені доводи апелянта. В свою чергу, обмеження виплати позивачу з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірним, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та помилкового розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки згідно ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Апелянт не вказує, що дана справа підпадає під дію вимог ч. 4 ст. 257 КАС України, що виключає можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та помилковий розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження апелянт вказує на те, що дана справа не підпадає під категорію справ, що визначені ст. 263 КАС України. Разом з цим, колегія суддів наголошує, що положення ст. 263 КАС України визначають особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Проте, положення наведених вимог ст. 263 КАС України не застосовувались судом першої інстанції та судом першої інстанції призначалось судове засідання для розгляду даної справи, що повністю спростовує доводи апелянта.

Таким чином, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 25.05.2021 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька