Справа № 360/2151/21
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2021-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2151/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21.04.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області (далі - відповідач, УСЗН Біловодської РДА), в якому позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області від 12.11.2018 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким скасовано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № , № , № ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області () відновити довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № , № , № та внести відповідні записи до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб;

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області () щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 з 01.05.2018 раніше призначеної державної соціальної допомоги при народженні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованість за весь період несплати по державній соціальній допомозі при народженні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачка протягом тривалого часу не отримувала державну соціальну допомогу при народженні дитини.

До відповідача було направлено адвокатський запит, на який повідомлено від 11.01.2021 №04/51-66, що ОСОБА_1 перебувала на обліку як ВПО з 17.05.2017 по 12.11.2018. На підставі заяви від 17.05.2017 призначена державна соціальна допомога при народжені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.08.2014 по 31.08.2019. На підставі даних проведеної перевірки місце проживання ОСОБА_1 не підтверджено, про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Виплату допомоги при народжені дитини припинено з 01.05.2018.

Скасування дії довідки ВПО, відсутність за фактичним місцем проживання, зміна місця проживання тощо не визначені законами як підстави для припинення виплати допомоги при народженні дитини.

Припиняючи виплату позивачу допомоги при народженні дитини за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання такої допомоги.

Тому припинення з 01 травня 2018 року виплати позивачу раніше призначеної допомоги при народженні дитини є протиправним.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Позивач також зазначає, що відсутні законні підстави для прийняття рішення від 12.11.2018 про скасування довідок ВПО № , № , № , адже воно не містить жодних конкретних даних. Вказана обставина створює перешкоди позивачу для отримання державної допомоги при народжені дитини, що стало підставою для звернення позивачки до суду.

Ухвалою суду від 26.04.2021 відкрито провадження у справі, визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено позивачці строк звернення до адміністративного суду з даним позовом, відстрочено позивачці сплату судового збору в сумі 1816,00 грн до ухвалення судового рішення у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.05.2021 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов (арк. спр. 23-24), в обґрунтування якого останній послався на таке. ОСОБА_1 17.05.2015 звернулася до Управління із заявою про подовження призначеної у місті Краснодон держаної допомоги на народження дитини та надала відповідний пакет документів. Після обстеження матеріально-побутових умов сім`ї 17.05.2017, рішенням комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.05.2017 протокол № 58 позивачці призначена дана допомога на період з 01.08.2014 по 31.08.2019 у розмірі 1485 грн щомісяця на 2 дитини (в загальному розмірі 2970 грн.)

13 квітня 2018 року проводилася чергова перевірка факту проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб на території смт Біловодськ. В результаті факт проживання позивачки разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , не підтверджено, про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Керуючись статтею 12 Закону та на підставі акту обстеження спеціалістами Управління було внесено відповідні відомості до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб та довідку ВПО ОСОБА_1 та її дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасовано 12.11.2018, так як частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, а також нормами Сімейного кодексу України визначено право батьків на визначення місця проживання дитини.

Відповідно до пункту 12 Порядку контролю 365 виплата допомоги при народженні позивачці припинена в автоматичному режимі.

Після припинення виплат державної допомоги при народженні дитини з 01.05.2018 позивачка за поновленням виплат державної допомоги при народженні дитини до Управління не зверталася.

Відповідно до пункту 55 Порядку 1751 допомога, яка не отримана вчасно внаслідок невиконання її отримувачами умов, визначених цим Порядком, виплачується за минулий з моменту призначення час, але не більш як за шість місяців з місяця звернення за її одержанням.

На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. спр. 4-5, 9-10).

Відповідачем ОСОБА_1 та її дітей взято на облік як внутрішньо переміщених осіб, про що видано довідки від 17.05.2017 № , № , № про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, адреса реєстрації як ВПО: АДРЕСА_1 (арк. спр. 6-8).

Рішенням УСЗН Біловодської РДА від 22.05.2017 про призначення допомоги сім`ям з дітьми ОСОБА_1 призначено соціальну допомогу при народженні дітей з 01.08.2014 по 31.08.2019 (арк. спр. 25).

Як зазначено відповідачем у відзиві, з 01.05.2018 допомогу при народженні дітей позивачці було призупинено у зв`язку з не підтвердженням місця проживання ОСОБА_1 .

Окреме рішення про припинення виплати позивачці допомоги при народженні дітей УСЗН Біловодської РДА не приймалося.

Рішенням від 12.11.2018 № 88 скасовано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 17.05.2017 № , № , № (арк. спр. 47).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

На підставі статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Як встановлено судом, відповідач припинив позивачці виплату допомоги при народженні дітей у зв`язку з відсутністю позивачки за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи, та скасуванням дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Проте, Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» не містить такої підстави для припинення виплати допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування та скасування дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Більш того, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII; у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної або відсутність за фактичним місцем проживання.

Суд критично ставиться до посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2811-XII.

Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив заборгованість по допомозі при народженні дітей, діяв не на підставі, не у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Пунктом 13 Порядку № 365 визначено, що комісія (з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам), крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Проте слід зазначити, що вказаний пункт цього Порядку скасований постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року у справі № 826/12123/16, що набрала законної сили 4 липня 2018 року, та залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року. Зазначеною постановою суду також скасовані п.п. 7, 8, 9 цього Порядку, якими передбачалось право органу на проведення перевірки достовірності зазначеної в заяві про призначення соціальних виплат інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за результатом перевірки, обов`язок особи повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну фактичного місця проживання/перебування, а також скасовані Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абз. 10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 5 листопада 2014 р. № 637.

Підставою для скасування цих нормативно-правових актів (їх окремих пунктів) судом було визначено те, що вони обмежують осіб, що належать до внутрішньо переміщених осіб (ВПО) у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такими, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений ст. 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені ст. 33 Конституції України.

Суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці допомоги при народженні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 01.05.2018, з підстави відсутності за фактичним місцем проживання, є протиправною.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати допомоги при народженні дітей позивачці у період з 01.05.2018 по 31.08.2019, без прийняття обґрунтованого рішення про припинення виплати такої допомоги, тому належним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці державної допомоги при народженні дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 01.05.2018, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці державну допомогу при народженні дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.05.2018 по 31.08.2019.

Щодо решти позовних вимог суд зазначає таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до частини першої Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в абзаці дев`ятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова «довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

За приписами пункту 71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази повернення позиваки та її дітей до покинутого місця постійного проживання, які стали підставою для скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб за № , № , № від 17.05.2017.

Відповідно до вимог частин 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення УСЗН Біловодської РДА від 12.11.2018 про скасування ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, та зобов`язання відповідача відновити дію довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та внесення інформації щодо їх реєстрації як внутрішньо переміщених осіб до Єдиної бази внутрішньо переміщених осіб, слід задовольнити.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушеного права позивачки.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 26.04.2021 позивачці відстрочено сплату судового збору у розмірі 1816,00 грн до ухвалення судового рішення в справі.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з корегуванням способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 1816,00 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області (, місце знаходження: 92800, Луганська область, смт Біловодськ, вул. Центральна, буд. 87) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.05.2018.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.05.2018 по 31.08.2019.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області від 12.11.2018 про скасування ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 17.05.2017 № , № , № .

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області відновити дію довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та внести інформації щодо їх реєстрації як внутрішньо переміщених осіб до Єдиної бази внутрішньо переміщених осіб.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області до Державного бюджету України судовий збір у сумі 1816,00 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун