Справа № 640/5026/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 травня 2021 року м. Київ № 640/5026/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.10.2019 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оформлену листом від 09.10.2019 №234696/03;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити з 02.01.2019 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити з 02.01.2019 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 7 по 12 травня 1986 року перебував у відрядженні в м. Чорнобиль в якості повара Воєнторгу №418 з метою своєчасного і якісного торгово-побутового забезпечення заходів, які проводились в Чорнобильському гарнізоні по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, а тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Проте відповідач відмовив у призначенні пенсії, посилаючись на відсутність первинних документів, в яких зазначено період роботи, населенний пункт чи об`єкт, де позивачем виконувались роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач вважає дії відповідача та рішення щодо відмови у призначенні пенсії протиправними, такими, що порушують його права та законні інтереси на соціальний захист.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами прощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Вказаною ухвалою запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та зазначив, що відповідно до поданих позивачем документів для призначення даного виду пенсії неможливо підтвердити факт перебування позивача в зоні Чорнобильської АЕС, а тому відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електричній станції у 1986 року та віднесена до 2-ої категорії постраждалих осіб, внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 2, серії НОМЕР_1 від 14.03.1997.

Позивач звернувся із заявою від 02.01.2019 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії з урахуванням вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку, а також із заявою № 2 від 02.01.2019 про виплату пенсії.

До заяви позивачем додано копію ідентифікаційного коду; документу про місце проживання (реєстрації) особи; копія паспорта; копія трудової книжки; копія диплому (атестат) про навчання; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, серії А, № НОМЕР_2 від 14.03.1997; відповідь Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві Державної адміністрації з «Командировочным удостоверением» від 7 травня 1986 року № 134 з відмітками про прибуття та відбуття з пункту призначення (пункт 7 заяви); архівну довідку Міністерства оборони України № 141287/02 від 26.12.2018; свідоцтва про народження дитини, свідоцтво про шлюб.

За результатами розгляду заяви та поданих документів відповідачем прийнято рішення від 03.10.2019 про відмову в призначені пенсії позивачу у зв`язку з невиконанням умов ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 09.10.2019 № 234696/03 відповідач повідомив позивача про відмову в призначені пенсії за віком з урахуванням вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями та діями відповідача, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено загальне правило, до право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Водночас, статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону №796-XII передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, передбачені статтею 55 Закону № 796-XII.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів, мають право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку на 10 років, які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів - на 8 років, а учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів мають право на пільгову пенсію із зменшенням пенсійного віку на 5 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у період до 01 липня 1986 року на комбінаті громадського харчування Військторгу № 418 у зоні відчуження в якості повара, а саме з 07.05.1986 по 12.05.1986 з метою своєчасного і якісного торгово-побутового забезпечення заходів, які проводилися в Чорнобильському гарнізоні по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електричній станції.

Даний факт підтверджується листом Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.11.2018 №17550/35-02/15; копією «Командировочного удостоверения» від 07.05.1986 № 134 з відмітками про прибуття та відбуття з пункту призначення у м. Чорнобиль; копію направлення на медичне обстеження від 13.05.1986 №227; копією архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 26.12.2018 №141287/02; копією довідки Державного науково-виробничого підприємства регіонального моніторингу навколишнього середовища та дозиметричного контролю «РАДЕК» від 19.10.1999 № 795.

Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку для учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» стало те, що, на думку відповідача, у поданих документах не підтверджено факт участі у роботах на комбінаті громадського харчування Військторгу № 418.

Щодо таких тверджень відповідача про невідповідність доданих документів, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 65 Закону №796-XII документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Статтею 15 Закону №796-XII передбачено, що підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.1 Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (далі також Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09.03.1988 №122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При цьому, основним документом, що підтверджує участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є дійсне посвідчення учасника ліквідації (категорія 2), у даному випадку, видане на ім`я позивача, яке відповідно до п.2 ч.1 ст.14 Закону №796-XII підтверджує статус громадянина, що постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним судом, зокрема, у постановах від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 159/2070/17, а також Верховним Судом України в ухвалі від 04 вересня 2015 року у справі № 690/23/15-а, висновок яких суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС перевірявся відповідними комісіями при видачі позивачеві посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році 2 категорії.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач надав відповідачу достатньо доказів, які підтверджували факт його відрядження та роботи поваром в зоні відчуження. Слід зазначити, що позивач під час навчання в середньому професійному технічному училищі № 3 м. Києва був відправлений на практику до Военторгу № 418. Під час проходження практики у Воєнторзі №418, у зв`язку з надзвичайною ситуацією на Чорнобильскій АЕС наказом від 07.05.1986 № 85-а начальника Военторгу № 418 Ткалич А., про що свідчить архівна довідка Міноборони України, позивача було відправлено на роботу (відрядження) в м. Чорнобиль в складі працівників Военторгу. Більш того, згідно наказу начальника Военторгу від 07.05.1986 № 55 позивачу була видана грошова премія, подяка за «добросовестный труд», про що зафіксовано у трудовій книжці від 07.05.1986.

Поряд з цим, слід зазначити, що позивачу видано дублікат посвідчення категорії 2, серії А, № НОМЕР_2 від 14 березня 1997 року замість втраченого раніше виданого посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_3 .

Крім того, суд зазначає, що п. 2.1 Порядок №22-1 не передбачено обов`язку подавати накази про прийняття та звільнення з роботи, або інші документи, які підтверджуються роботу в зоні відчуження. Цей порядок передбачає подачу лише посвідчення та довідки (у тому числі архівної), які підтверджують участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та період (періоди) такої участі.

До того ж, єдиною підставою для відмови в призначенні пенсії за зменшенням пенсійного віку для учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС згідно ст. 55 Закону №796-XII є відсутність посвідчення, яке у позивача наявне і дійсне.

Інших підстав неможливості призначення позивачу пенсії відповідачем не наведено, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII є необґрунтованою.

За таких обставин, аналізуючи норми чинного законодавства та оцінюючи наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII та наявності правових підстав для задоволення його позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Водночас, в частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII суд вбачає підстав для їх задоволення, оскільки вони не відновлять порушених прав позивача.

Беручи до уваги встановлене судом право позивача на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII та зважаючи на те, що із заявою позивач звернувся до відповідача 02.01.2019, то така пенсія повинна бути призначена позивачу на підставі поданої заяви.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.74 КАС України).

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню здійсненні ним судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У позові позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 21000 грн.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу у даній справі позивачу надавав адвокат Шило Євгеній Павлович, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія № 1004 від 14.10.2012.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до матеріалів справи подано ордер на надання правової допомоги від 28.02.2020 серії ВК №1003714 та копії таких документів: договору про надання правничої допомоги № РН-065/2020-12 від 24 січня 2020 року, додаткової угоди № 2 від 27.04.2020 до Договору про надання правничої допомоги № РН-065/2020-12 від 24 січня 2020 року; рахунку № 1 від 03.03.2020 до Договору про надання правничої допомоги № РН-065/2020-12 від 24 січня 2020 року; акту наданих послуг № 1 від 03.03.2020 згідно Договору про надання правничої допомоги № РН-065/2020-12 від 24 січня 2020 року; квитанції № 0.0..1 від 06.03.2020; меморіального ордеру №@2PL811216 від 06.03.2020; квитанції № 0.0..1 від 08.04.2020; меморіального ордеру № @2PL240703 від 08.04.2020; квитанції № 0.0..1 від 28.04.2020; Меморіального ордеру № @2PL695686 від 28.04.2020; рахунку № 2 від 27 квітня 2020 року до Договору про надання правничої допомоги № РН-065/2020-12 від 24 січня 2020 року; акту наданих послуг № 2 від 29 квітня 2020 року згідно Договору про надання правничої допомоги № РН-065/2020-12 від 24 січня 2020 року; Квитанції № 0.0..1 від 28.04.2020; Меморіального ордеру № @2PL695732 від 28.04.2020.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати на загальну суму 16 000,00 грн, з урахуванням наданих доказів є доведеними, співмірними з обсягом наданих адвокатами послуг у даній справі та повністю відповідають вимогам приписів статті 134 КАС України.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу).

Підсумовуючи викладене з урахуванням вимог чинного законодавства та висновків Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про те, що витрати позивача у відповідності до наданих доказів та матеріалів справи є підтвердженими та підлягають стягненню у відповідності до статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у даній справі.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.10.2019 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити з 02.01.2019 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити з 02.01.2019 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч гривень) 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко