Справа № 640/16263/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Чаку Є.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Професійної спілки робітників Морського транспорту України до Міністерства інфраструктури України, Державної служби морського та річкового транспорту України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідачів - Міністерство закордонних справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність Державної служби морського та річкового транспорту України (Морської Адміністрації) пов`язану з незабезпеченням виконання внутрішньодержавних процедур, необхідних для належного виконання обов`язків України, визначених Міжнародною конвенцію про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з урахуванням поправок, схвалених Резолюціями MSC.373 (93), MSC.374 (93), МSC.416 (97), MSC.417 (97), протиправною та зобов`язати Державну службу морського та річкового транспорту України (Морську Адміністрацію) здійснити внутрішньодержавні процедури, необхідні для набрання чинності у встановленому законодавством України порядку, опублікування у офіційних друкованих виданнях України офіційних перекладів Резолюцій MSC.373 (93), MSC.374 (93), MSC.396(95), MSC.397 (95). MSC.416 (97), MSC.417 (97) та внесення відповідних змін до ЄДР НПА України;

- визнати бездіяльність Міністерства інфраструктури України, пов`язану з незабезпеченням виконання внутрішньодержавних процедур, необхідних для належного виконання обов`язків України, визначених Міжнародною конвенцію про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з урахуванням поправок, схвалених Резолюціями MSC.373 (93). MSC.374 (93), MSC.396 (95), MSC.397 (95), MSC.416 (97), MSC.417 (97), протиправною та зобов`язати Міністерство інфраструктури України здійснити внутрішньодержавні процедури, необхідні для набрання чинності у встановленому законодавством України порядку, опублікування у офіційних друкованих виданнях України офіційних перекладів Резолюцій MSC.373 (93), МSС.374 (93), MSC.396 (95), MSC.397 (95). MSC.416 (97), MSC.417 (97) та внесення відповідних змін до ЄДР НПА України;

- визнати бездіяльність Міністерства інфраструктури України пов`язану з незабезпеченням виконання внутрішньодержавних процедур, необхідних для належного виконання обов`язків України, визначених Міжнародною конвенцію про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з урахуванням поправок, схвалених Резолюціями MSC.373 (93), MSC.374 (93), MSC.396 (95), MSC.397 (95), MSC.416 (97), MSC.417 (97) та зобов`язати Міністерство інфраструктури України розробити нормативно-правові акти з метою встановлення вимог до підготовки та кваліфікації капітанів, осіб командного і рядового складу та іншого персоналу суден, які підпадають під дію Кодексу МГП (у тому числі з метою отримання свідоцтва фахівця), капітанів, осіб командного і рядового складу та іншого персоналу суден які експлуатуються у полярних водах (у тому числі з метою отримання свідоцтва фахівця), a також оновити вимоги до обов`язкової підготовки членів екіпажу пасажирських суден.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2020 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства інфраструктури України щодо не забезпечення офіційного оприлюднення Резолюції MSC.373 (93) (прийнята 22.05.2014), Резолюції MSC.396 (95) (прийнята 11.06.2015), Резолюції MSC.416 (97) (прийнята 25.11.2016) Поправок до Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року та щодо не вчинення у розумний строк належних та достатніх заходів з імплементації в законодавство України Резолюції MSC.374 (93) (прийнята 22.05.2014), Резолюції MSC.397 (95) (прийнята 11.06.2015), Резолюції MSC.417 (97) (прийнята 25.11.2016) поправок до Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти;

- зобов`язати Міністерства інфраструктури України забезпечити офіційне оприлюднення Резолюції MSC.373 (93) (прийнята 22.05.2014), Резолюції MSC.396 (95) (прийнята 11.06.2015), Резолюції MSC.416 (97) (прийнята 25.11.2016) Поправок до міжнародної Конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року та вчинити дії з імплементації в законодавство України Резолюції MSC.374 (93) (прийнята 22.05.2014), Резолюції MSC.397(95) (прийнята 11.06.2015), Резолюції MSC.417 (97) (прийнята 25.11.2016) поправок до Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти в частині: встановлення вимог до підготовки та кваліфікації капітанів, осіб командного і рядового складу та іншого персоналу суден, які підпадають під дію Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти, капітанів, осіб командного і рядового складу та іншого персоналу суден які експлуатуються у полярних водах, з можливістю отримання відповідного свідоцтва фахівця; оновлення вимог до обов`язкової підготовки членів екіпажу пасажирських суден. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Міністерство інфраструктури України в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що протиправна бездіяльність у спірних правовідносинах відсутня.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Державна служби морського та річкового транспорту України у відзиві на апеляційну скаргу не навела будь-яких заперечень проти її задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Закон України «Про приєднання України до Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року» від 01.11.1996 №464/96-ВР Верховною Радою України постановлено приєднатися від імені України до Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року (Конвенція ПДНВ).

Комітетом з безпеки на морі згідно з рубрикою iv підпункту а пункту 1 статті 12 Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року схвалено тексти поправок до цієї Конвенції: резолюція MSC.373 (93) (прийнята 22.05.2014), резолюція MSC.396 (95) (прийнята 11.06.2015), резолюція MSC.416 (97) (прийнята 25.11.2016).

Комітетом з безпеки на морі згідно з рубрикою iv підпункту а пункту 1 статті 12 Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року схвалено поправки до Кодексу з підготовку і дипломування моряків та несення вахти (Кодекс ПДНВ): резолюція MSC.374 (93) (прийнята 22.05.2014), резолюція MSC.397 (95) (прийнята 11.06.2015), резолюція MSC.417 (97) (прийнята 25.11.2016).

Згідно з листом Міністерства закордонних справ України від 09.06.2017 №72/14-612/1-1329 Міністерство інфраструктури України повідомлялось, що поправки до Конвенції ПДНВ та Кодексу ПДНВ, які прийняті Комітетом з безпеки на морі Міжнародної морської організації в 2104-2105 роках, станом на 08.06.2017 набули чинності для держав-учасниць та повернуто попередні переклади на українську мову поправок до Конвенції ПДНВ 2014-2015 років.

Міністерством закордонних справ України листом від 09.08.2018 №72/14-612-2137 повідомлялось про надсилання Міністерству інфраструктури України доопрацьованих офіційних перекладів поправок до Конвенції ПДНВ та повідомлялось, що Кодекс ПДНВ не охоплюється поняттям міжнародний договір, в Міністерства закордонних справ України відсутній переклад Кодексу ПДНВ, водночас на виконання домовленостей розглянуто переклади правок до Кодексу ПДНВ, внесено відповідні правки з метою подальшого використання Міністерством інфраструктури України таких перекладів. Висловлено позицію, за якою в разі необхідності імплементації поправок до Кодексу ПДНВ у національне законодавство України можливим є прийняття актів законодавства, які б містили відповідні положення поправок до Кодексу ПДНВ.

Представником позивача до позову додано лист Міністерства закордонних справи України від 13.05.2019 №72/18-327/2-1228, у якому Професійна спілка робітників Морського транспорту України повідомлялась про відсутність у Міністерстві інформації щодо розроблення Міністерством інфраструктури України проектів нормативно-правових актів з метою надання Україною згоди на обов`язковість для неї положень поправок до міжнародних конвенцій, укладених в рамках Морської міжнародної організації або відсутність необхідності для підготовки таких актів, роз`яснено про від сутність компетенції в Міністерства закордонних справ України здійснювати офіційний переклад поправок до Кодексу ПДНВ, оскільки такі поправки не є міжнародним договором.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відсутність з боку Міністерства інфраструктури України рішення, повідомлення щодо надання згоди на обов`язковість для України поправок до конвенції ПДНВ (резолюції MSC.373 (93), MSC.396 (95), MSC.416 (97)) як органу, що, за висновком суду, належить до компетенції Міністерства в силу повноважень, передбачених Положенням про Міністерство, внаслідок чого офіційні переклади не були подані до Міністерства юстиції України для реєстрації та офіційного оприлюднення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Статтею 2 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо); укладення міжнародного договору України - дії щодо підготовки тексту міжнародного договору, його прийняття, встановлення його автентичності, підписання міжнародного договору та надання згоди на його обов`язковість для України; підписання - або стадія укладення міжнародного договору, або форма надання Україною згоди на обов`язковість для неї міжнародного договору у випадках, передбачених міжнародним договором чи іншою домовленістю сторін; ратифікація, затвердження, прийняття, приєднання - залежно від конкретного випадку форма надання згоди України на обов`язковість для неї міжнародного договору.

Згідно частин першої, третьої четвертої статті 3 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори України укладаються Президентом України або за його дорученням - від імені України; Кабінетом Міністрів України або за його дорученням - від імені Уряду України; міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, державними органами - від імені міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних органів.

Від імені Уряду України укладаються міжнародні договори України з економічних, торговельних, науково-технічних, гуманітарних та інших питань, віднесених до відання Кабінету Міністрів України.

Міжвідомчими є міжнародні договори України з питань, що належать до повноважень міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та державних колегіальних органів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про міжнародні договори України» згода України на обов`язковість для неї міжнародного договору може надаватися шляхом підписання, ратифікації, затвердження, прийняття договору, приєднання до договору.

Згода України на обов`язковість для неї міжнародного договору може надаватися й іншим шляхом, про який домовилися сторони.

Статтею 14 Закону України "Про міжнародні договори України" встановлено, що міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов`язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що міжнародний договір набирає чинності для України тільки після надання Україною відповідної згоди, що може мати місце не лише шляхом підписання, ратифікації, затвердження, прийняття договору чи приєднання до нього, а також і в іншому порядку та в інші строки, про які домовилися сторони такого договору.

Як зазначалося, предметом спору у даній справі є бездіяльність відповідачів, яка стосується прийнятих поправок, схвалених Резолюціями MSC.373 (93). MSC.374 (93), MSC.396 (95), MSC.397 (95), MSC.416 (97), MSC.417 (97), до Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року.

Так, відповідно до Закону України "Про приєднання України до Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року" від 01.11.1996 №464/96-ВР Верховною Радою України постановлено приєднатися від імені України до Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року (далі - Конвенція ПДНВ),

Комітетом з безпеки на морі було схвалено тексти поправок до цієї Конвенції: резолюція М8С.373 (93) (прийнята 22 травня 2014 року), резолюція М5С.396 (95) (прийнята 11 червня 2015 року), резолюція М8С.416 (97) (прийнята 25 листопада 2016 року).

Також, Комітетом з безпеки на морі було схвалено поправки до Кодексу з підготовку і дипломування моряків та несення вахти (Кодекс ПДНВ): резолюція М8С.374 (93) (прийнята 22 травня 2014 року), резолюція М8С.397 (95) (прийнята 11 червня 2015 року), резолюція М8С.417 (97) (прийнята 25 листопада 2016 року).

На переконання позивача, відповідачі не забезпечили виконання внутрішньодержавних процедур, необхідних для набрання чинності у встановленому законодавством України порядку, опублікування у офіційних друкованих виданнях України офіційних перекладів наведених поправок та внесення відповідних змін до ЄДР НПА України, розроблення нормативно-правових актів з метою встановлення вимог до підготовки та кваліфікації капітанів, осіб командного і рядового складу та іншого персоналу суден, які підпадають під дію Кодексу МГП (у тому числі з метою отримання свідоцтва фахівця), капітанів, осіб командного і рядового складу та іншого персоналу суден які експлуатуються у полярних водах (у тому числі з метою отримання свідоцтва фахівця), a також оновити вимоги до обов`язкової підготовки членів екіпажу пасажирських суден.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що Міністерство інфраструктури України наділено повноваженнями забезпечувати виконання зобов`язань за міжнародними договорами України та їх імплементацію в національне законодавство у відповідній сфері. Відсутність з боку Міністерства інфраструктури України рішення, повідомлення щодо надання згоди на обов`язковість для України поправок до Конвенції ПДНВ, призвело до того, що офіційні переклади не були подані до Міністерства юстиції України для реєстрації та офіційного оприлюднення.

Колегія суддів вважає наведені доводи позивача та мотиви суду першої інстанції помилковими.

Щодо порядку прийняття та набрання чинності поправками до Конвенції ПДНВ.

Як зазначалося, міжнародний договір може набирати чинності для України у порядку та у строки, про які домовилися сторони такого договору, та які не регламентовані національним законодавством. У цьому контексті суд першої інстанції вірно вказав про те, що у Законі України «Про міжнародні договори України» відсутня окрема процедура надання Україною згоди на обов`язковість міжнародного договору шляхом «мовчазної згоди», водночас, як уже зазначалось, стаття 14 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачає, що міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов`язковість міжнародного договору в інший узгоджений сторонами спосіб.

Так, за змістом статті 12 Міжнародної конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року до Конвенції можуть бути внесені поправки, зокрема, шляхом схвалення поправок більшістю у дві третини Сторін, що присутні і голосують в Комітеті з безпеки на морі, склад якого розширений, як це передбачено підпунктом (а) (ііі), за умови, що в момент голосування присутні не менше однієї третини Сторін. Поправка до Додатка вважається прийнятою після закінчення двох років від дати, у яку вона направлена Сторонам для прийняття, або після закінчення іншого строку, який не повинен бути менше одного року, якщо він установлюється більшістю у дві третини Сторін, що присутні і голосують у розширеному Комітеті з безпеки на морі під час її схвалення.

Проте, поправка вважається не прийнятою, якщо протягом установленого терміну більше однієї третини Сторін чи Сторін, загальний торговельний флот яких становить не менше п`ятидесяти відсотків від валової регістрової місткості світового торговельного флоту суден 100 регістрових тонн і більше, заявлять Генеральному секретарю, що вони заперечують проти такої поправки.

Поправка до статті набуває чинності для тих Сторін, які її прийняли, після закінчення шести місяців від дати, в яку вона вважається прийнятою, а для кожної Сторони, яка прийме її після цієї дати - після закінчення шести місяців від дати її прийняття такою Стороною (vііі).

Поправка до Додатка набуває чинності для всіх Сторін після закінчення шести місяців від дати, в яку вона вважається прийнятою, за винятком тих, які зробили заяву згідно з підпунктом (а) (Vіі) про те, що вони заперечують проти такої поправки і не відкликали такої заяви. До встановленої дати набуття чинності поправкою Сторона може повідомити Генеральному секретарю, що вона звільняє себе від введення в дію такої поправки на термін, що не перевищує одного року, починаючи від дати набуття нею чинності, або на такий більший термін, який може бути встановлений більшістю у дві третини Сторін, що присутні і голосують у розширеному Комітеті з безпеки на морі під час схвалення поправки (іx).

Відтак, згідно наведених положень Конвенції ПДНВ, правки до неї вважаються прийнятими у визначний вище строк та є такими, що набули чинності для країни-учасниці незалежно від того, чи були реалізовані певні внутрішньодержавні процедури для їх прийняття та набуття чинності.

Наведене підтверджується листом Міністерства закордонних справ України від 09.06.2017 №72/14-612/1-1329, у якому повідомлено, що поправки до Конвенції ПДНВ та Кодексу ПДНВ, які прийняті Комітетом з безпеки на морі Міжнародної морської організації в 2104-2105 роках, станом на 08.06.2017 набули чинності для держав-учасниць. Листами від 11.04.2018 № 13707/7335-26-18/12.2.1 та від 14.05.2020 № 21483/9013-26-20/12.2.1 Мінюст також повідомив про набрання чинності для України даних поправок за «мовчазною згодою».

За таких обставин, необґрунтованими є позовні вимоги в частині, що стосуються зобов`язання вчинити дії з набрання чинності спірними поправками до Конвенції ПДНВ.

Щодо повноважень та обов`язків Міністерства інфраструктури України у спірних правовідносинах.

Згідно пункту 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460 (далі - Положення №640) Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Згідно підпунктів 15, 17 пункту 4 вказаного Положення, Мінінфраструктури відповідно до покладених на нього завдань: бере участь у міжнародному співробітництві та забезпечує виконання зобов`язань України, що випливають із членства у міжнародних організаціях, об`єднаннях та інституціях, укладає міжнародні договори; забезпечує відповідно до законодавства виконання зобов`язань за міжнародними договорами України та їх імплементацію в національне законодавство, виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, підготовку пропозицій щодо укладення, припинення чи зупинення дії, денонсації та приєднання до міжнародних договорів України з питань транспорту, дорожнього господарства та поштового зв`язку;

Відтак, Мінінфраструктури має повноваження укладати та забезпечувати виконання зобов`язань за міжнародними договорами України та їх імплементацію в національне законодавство.

У свою чергу, колегія суддів наголошує, що окреслення повноважень відповідача у наведений спосіб, само по собі не свідчить про необхідність їх буквального та безальтернативного розуміння. Виконуючи функції з виконання зобов`язань за міжнародними договорами України та їх імплементації в національне законодавство, Мінінфраструктури має діяти виключно у відповідності до вимог чинного законодавства, не вчиняючи дії, правом на вчинення яких воно не наділене.

Так, колегія суддів зазначає, що нормами чинного законодавства Мінінфраструктури не наділене повноваженнями опублікування у офіційних друкованих виданнях України офіційних перекладів спірних правок та внесення відповідних змін до ЄДР НПА України.

Згідно частини другої статті 21 Закону України «Про міжнародні договори України» офіційний переклад багатосторонніх міжнародних договорів України на українську мову здійснює Міністерство закордонних справ України в порядку , встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку здійснення офіційного перекладу багатосторонніх міжнародних договорів України на українську мову, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2006 року № 353 відповідно до Закону України "Про міжнародні договори України" 1906-15 офіційний переклад багатосторонніх міжнародних договорів України на українську мову (далі - переклад) здійснює МЗС.

Міністерство або інший центральний орган виконавчої влади, відповідальний за укладення договору, здійснює попередній переклад тексту договору, що надійшов із МЗС.

Попередній переклад договору разом з електронною версією тексту та його копією надсилається до МЗС.

На першій сторінці перекладу у верхньому правому кутку робиться напис "Офіційний переклад". До офіційного перекладу додається копія тексту, з якого здійснювався переклад. На останній сторінці офіційного перекладу ставить свій підпис начальник структурного підрозділу, що здійснює переклад, або особа, що його заміщує.

Офіційний переклад затверджується керівником структурного підрозділу МЗС, до складу якого входить структурний підрозділ, що здійснює переклад, або особою, що його заміщує, і скріплюється печаткою МЗС.

Офіційний переклад договору здійснюється у трьох примірниках, один з яких надсилається до відповідного міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, відповідального за укладення договору, другий - до Мін`юсту, а третій зберігається в МЗС відповідно до статті 23 Закону України "Про міжнародні договори України" 1906-15 і використовується для опублікування відповідно до статті 21 зазначеного Закону.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про міжнародні договори України» Чинні міжнародні договори України публікуються українською мовою в "Зібранні діючих міжнародних договорів України" та інших офіційних друкованих виданнях України.

Пунктом 8 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно -правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2001 року № 376, передбачено, що тексти міжнародних договорів України із зазначенням дати підписання, дати ратифікації, дати набрання чинності та терміну дії договору подаються МЗС України до Мінюсту протягом п`яти робочих днів з дня набрання ним чинності.

Відтак, наведене дає підстави для висновку, що повноваження Мінінфраструктури у питанні офіційного перекладу та оприлюднення міжнародного договору, за укладення якого несе відповідальність відповідач, обмежуються здійсненням попереднього переклад тексту договору, що надійшов із МЗС, та направленням такого перекладу до МЗС.

Колегія суддів наголошує, що суб`єкти, які безпосередньо відповідають за здійснення офіційного перекладу міжнародних договорів України (змін до них), та їх офіційне опублікування не є сторонами даного спору. Бездіяльність цих суб`єктів з тих чи інших причин не є предметом спору у даній справі.

У свою чергу, Мінінфраструктури у спірних правовідносинах вчинило всі залежні від нього дії, пов`язані зі здійсненням офіційного перекладу та оприлюдненням поправок до Конвенції ПДНВ.

Так, Мінінфраструктури зверталося до Міністерства закордонних справ України як центрального органу виконавчої влади, що забезпечує опублікування міжнародних договорів України українською мовою та здійснює офіційний переклад багатосторонніх міжнародних договорів України українською мовою, про необхідність здійснити офіційний переклад українською мовою спірних поправок, у зв`язку із чим Міністерством закордонних справ України листами від 09.06.2017 № 72/14612/1-1329, від 09.08.2017 № 72/14-612-2137 та від 12.12.2017 № 72/14-620-3081 надіслано було до Міністерства інфраструктури України завірені належним чином офіційні переклади на українську мову зазначених поправок.

Також, Мінінфраструктури з метою здійснення внутрішньодержавних процедур, необхідних для набрання чинності поправок до Конвенції ПДНВ (М8С.373 (93), М8С.374 (93), М8С.416 (97), М5С.396 (95), М8С.417 (97), зверталось до Міністерства юстиції України листами від 04.01.2018 № 11/27/14-18 іа від 07.09.2018 № 2969/27/14-18 в яких порушено питання щодо визначення внутрішньодержавних процедур, необхідних для набрання чинності поправок до Конвенції ПДНВ.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача та мотиви суду першої інстанції про те, що Міністерство інфраструктури України у спірних правовідносинах допустило протиправно бездіяльність щодо нездійснення офіційного перекладу та опублікування спірних поправок.

Щодо імплементації в національне законодавство спірних правок до Конвенції ПДНВ, то колегія суддів звертає увагу на те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (стаття 6 Конституції України).

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

З огляду викладене, адміністративний суд не вправі перебирати на себе нормотворчі повноваження органів виконавчої чи законодавчої влади, надаючи вказівки цим органам щодо необхідності розроблення та/або прийняття тих чи інших нормативно-правових актів, оскільки це суперечитиме принципу розподілу влади.

З цих підстав колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині, що стосується зобов`язання Мінінфраструктури вчинити дії з імплементації в законодавство України Резолюції MSC.374 (93) (прийнята 22.05.2014), Резолюції MSC.397(95) (прийнята 11.06.2015), Резолюції MSC.417 (97) (прийнята 25.11.2016) поправок до Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти.

Відтак, враховуючи, що під час апеляційного провадження не було встановлено протиправної бездіяльності Мінінфраструктури, то суд першої інстанції прийняв помилкове рішення в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задовольнити.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Професійної спілки робітників Морського транспорту України до Міністерства інфраструктури України, Державної служби морського та річкового транспорту України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідачів - Міністерство закордонних справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя Є.В. Чаку

Повний текст постанови складений 24.05.2021.