Справа № 260/4553/20
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2021 року м. Ужгород№ 260/4553/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Калайда О.І.,

відповідача: 16 Регіональна військово-лікарська комісія, представник - не з`явився,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 16 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошена вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 13 травня 2021 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 16 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позивач зазначив, що був направлений ОВК та приймав участь у бойових діях в якості вільнонайманого працівника (працівника МО СССР) у складі обмеженого контингенту Радянських військ на території республіки Афганістан з 1986 р. по 1988р.

11.12.2013р. при повторному огляді позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності. Згідно Акту судово-медичного обстеження №101 від 07.06.2012р. вказано, що тілесні ушкодження позивача можуть являтися наслідками осколкових поранень голови, верхніх та нижніх кінцівок, перенесеної ЗЧМТ від дії розірвавшогося снаряду під час бойових дій в Афганістані в 1987р.

Позивач звертався до відповідача для встановлення причинного зв`язку захворювання і травми отриманої під час бойових дій в Афганістані в 1987р.

Відповідач посилаючись на те, що позивач приймав участь у бойових діях в якості вільнонайманого працівника (працівника МО СССР) у складі обмеженого контингенту Радянських військ на території республіки Афганістан, не розглядаючи подані документи по суті повідомив, що позивач повинен звернутися в обласну медико-соціальну експертну комісію.

Однак встановлення причинного зв`язку інвалідності з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку є виключною компетенцією відповідача по справі.

Оскільки встановлення причинного зв`язку між інвалідністю та травмами отриманими під час бойових дій в Афганістані в 1987р. є виключною компетенцією відповідача то бездіяльність, яка полягає в формальному підході та не розгляді документів позивача порушує його права та інтереси.

На підставі наведеного просить визнати протиправною бездіяльність 16 Регіональної військово - лікарської комісії щодо відмови у розгляді документів ОСОБА_1 , щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення, контузії, каліцтва отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби у період з 03.09.1986 по 12.09.1988 роки під час перебування в Республіці Афганістан та зобов`язати 16 Регіональну військово - лікарську комісію встановити причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби у період з 03.09.1986 по 12.09.1988 роки під час перебування в Республіці Афганістан і його інвалідності.

Представником позивача в судовому засіданні позовні вимоги було підтримано та додатково повідомлено, що іншого способу встановити причинний зв`язок між інвалідністю і травмами - тобто захистити своє право не існує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також подав відзив, в якому детально виклав власну позицію та просив відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи зазначене, заслухавши думку представника позивача, суд вважає, що вжито всіх заходів для належного повідомлення сторін про дату, час та місце проведення судового засідання та відсутні причин для відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Позивач був направлений Ужгородським ОВК та приймав участь у бойових діях в якості вільнонайманого (працівника МО СРСР) у складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Республіки Афганістан у період з 03.09.1986р. по 12.09.1988р.

11.12.2013 при повторному огляді Позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності.

Згідно з актом судово-медичного обстеження №101 від 07.06.2012 тілесні ушкодження Позивача можуть являтися наслідками перенесених осколкових поранень голови, верхніх та нижніх кінцівок, а також перенесеної ЗЧМТ від дії розірвавшогося снаряду під час бойових дій у Афганістані в 1987.

На звернення Позивача з приводу встановлення причинного зв`язку травми, отриманої на території Республіки Афганістан у період з 03.09.1986р. по 12.09.1988р. Відповідач повідомив, що оскільки Позивач приймав участь в бойових діях у якості вільнонайманого, то йому було рекомендовано звернутись в обласну медико - соціальну експертну комісію за місцем проживання.

Разом з тим, встановлення причинного зв`язку інвалідності Позивача з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку є компетенцією саме Відповідача.

Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, оскільки бездіяльність Відповідача, що полягає у не розгляді його документів для встановлення причинного зв`язку захворювання з тим, що він брав участь в складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Республіки Афганістан необхідна йому для отримання належних йому соціальних виплат.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Позивач приймав участь в участь у бойових діях в якості вільнонайманого (працівника МО СРСР) у складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Республіки Афганістан у період з 03.09.1986 по 12.09.1988, отримав поранення, які призвели до встановлення йому групи інвалідності та мав очікування одержувати від Держави відповідні соціальні виплати
Відповідач відмовив Позивачу у розгляді документів Позивача з метою встановлення причинного зв`язку захворювання з виконанням ним обов`язків військової служби під час його участі в складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Республіки Афганістан посилаючись на те, що Позивач не є військовослужбовцем або колишнім військовослужбовцем.

Позивач не може в інший спосіб поновити своє порушене право та підтвердити, що його захворювання, яке призвело до встановлення йому інвалідності, було отримано під час його участі в складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Республіки Афганістан і що він фактично виконував обов`язок військової служби, що підтверджується довідкою №373 від 15.08.1988р., згідно з якою Позивача було направлено для роботи в складі обмеженого контингенту Радянських військ на території Республіки Афганістан Ужгородським ОВК.

Спірні правовідносини виникли у сфері соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених із військової служби, та стосуються встановлення причинного зв`язку захворювання з проходженням військової служби.

Відповідно до ст. 70 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 №2801-XII військово-лікарська експертиза, серед іншого, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям (ч. 1).

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при військових комісаріатах і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (ч. 2).

Згідно з п. 1.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (надалі - Положення№402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Як визначено у п. 1.2 Положення №402, військово-лікарська експертиза - це:

-медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України, учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання, компонентами ракетного палива, джерелами електромагнітних полів, лазерного випромінювання, мікроорганізмами I-II груп патогенності; працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України;

-визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;

-установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Згідно з п. 1.3 Положення №402 основним завданням військово-лікарської експертизи є, серед іншого, визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби.

Згідно з п. 2.1 Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько- льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Пунктом 2.2 Положення №402 передбачено, що штатні ВЛК є військово-медичними установами.

Згідно з п. 21.3 Положення №402 причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

Згідно з п. 21.5 Положення №402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:

г) "Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з вико нанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії" - якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.94 №63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (із змінами), далі - Перелік країн), і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій.

Перелік країн містить Афганістан, період бойових дій: квітень 1978 р. - грудень 1989 р.

Загальновідомим фактом є те, що обмежений контингент Радянських військ - це військове угрупування, яке було створено і направлено в Республіку Афганістан саме для виконання обов`язків військової служби,.

Підтвердженням цього є те, що Позивача до Республіки Афганістан було направлено саме ОВК, крім того, з довідок додатково слід зробити висновок, що позивач приймав участь у військових діях, а також у акті судово - медичного обстеження зазначено, що поранення Позивача можуть являтися наслідками перенесених осколкових поранень голови, верхніх та нижніх кінцівок, а також перенесеної ЗЧМТ від дії розірвавшогося снаряду під час бойових дій в Афганістані в 1987 році.

Згідно матеріалів справи наявним є також факт, що, на обстеження з метою встановлення причини інвалідності Позивача направляв Військовий комісар ОВК.

Відповідно до вимог абзацу другого пункту 21.3 Положення у випадку відсутності підстав для зміни або визначення причинного зв`язку захворювань, поранень (контузій, травм або каліцтв) у формулюваннях, передбачених пунктами 21.5, 21.6 цієї глави, протокол не складається, а заявнику надається письмове роз`яснення.
Відповідно до статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, с. 21, пункт 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стретч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

У цьому контексті Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (рішення від 02.03.2005 у справі «Von Maltzan and Others v. Germany», пункт 74).

Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Міллер проти Австрії» від 16.12.1974 «обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 16.09.1996 у справі «Гайгузус проти Австрії» йшлося про те, що «у випадку, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що у свою чергу може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності».

Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

У пункті 50 рішення у справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

З цього випливає, що у практиці Європейського суду з прав людини виокремлюють три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Протоколу до Конвенції, а саме:

- чи є втручання законним;

- чи переслідує воно «суспільний інтерес»;

- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

У випадках, коли хоча б одного критерію не буде додержано, Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Протоколу до Конвенції.

Так, зокрема, у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00, пункт 53) Суд вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Крім того, при розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23).
Відтак, беручи до уваги відсутність правових підстав у Відповідача для відмови у встановленні причини його інвалідності з захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби та брав участь в бойових діях на території Республіки Афганістан у період з 03.09.1986 по 12.09.1988, позбавлення Позивача його «законних очікувань» на отримання відповідних соціальних виплат, у контексті вищезгаданих критеріїв ґарантій говорить про незаконність втручання у його право власності.
Окрім того, у рішенні від 24.07.2014 № 38677/06 «Будченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за статтею першою Першого протоколу до Конвенції та порушенням цієї статті у зв`язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.
Крім того, у рішенні від 08.11.2006 № 63134/00 «Кечко проти України» Європейський суд не прийняв до уваги позицію України про колізію двох нормативно-правових актів - закону України, відповідно до якого встановлена допомога з бюджету і який є діючим та закону про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв до уваги аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року відповідно до умов статті 15.Ь, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Так, визначення причинного зв`язку захворювання з військовою службою в кожному випадку та вибір формулювань в яких приймаються постанови ВЛК відноситься до дискреційних повноважень відповідної ВЛК.
З огляду на встановлені обставини, наявну бездіяльність та висновки, довідки, акти, що містяться в матеріали справи належним способом захисту буде саме зобов`язання 16 Регіональну військово - лікарську комісію повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку його інвалідності та захворювання, поранення, контузії, каліцтва отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби у період з 03.09.1986 по 12.09.1988 роки під час перебування в Республіці Афганістан.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.2 ст.2 КАС України: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Ч. 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд не може взяти до уваги посилання відповідача, щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду та посилання на те, що матеріали справи не містять підтвердження проходження військової служби в складі обмеженого контингенту Радянських військ на території республіки Афганістан та направлення позивача саме ОВК, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач приймав участь у бойових діях в якості вільнонайманого працівника (працівника МО СССР) у складі обмеженого контингенту Радянських військ на території республіки Афганістан та був направлений саме Ужгородським ОВК.

З огляду на вищеперераховане позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 16 Регіональної військово-лікарської комісії про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 16 Регіональної військово - лікарської комісії щодо відмови у розгляді документів ОСОБА_1 , щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення, контузії, каліцтва отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби у період з 03.09.1986 по 12.09.1988 роки під час перебування в Республіці Афганістан.

Зобов`язати 16 Регіональну військово - лікарську комісію повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення, контузії, каліцтва отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби у період з 03.09.1986 по 12.09.1988 роки під час перебування в Республіці Афганістан та його інвалідності.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк