Справа № 640/19566/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м. Київ № 640/19566/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Верховного суду України, 2.Державної казначейської служби України
простягнення коштів,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Верховного суду України (далі - ВСУ, відповідач 1) Державної казначейської служби України (далі - ДКС України, відповідач 2) в якому просить суд стягнути заборгованість із заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з липня 2018 року позивачу безпідставно не виплачується заробітна плата за посадою начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України. Так, позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду заборгованість по сплаті заробітної плати становить 324 995 грн. 50 коп.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

18 грудня 2019 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов, яким позовні вимоги визнано.

Відзив обґрунтовано тим, заборгованість по заробітній платі сформувалась через відмову Державної казначейської служби України приймати платіжні доручення від Верховного Суду України з підстав подачі таких платіжних доручень не уповноваженими особами (не головою ліквідаційної комісії ВСУ). Так, відповідач 1 зазначає, що наразі триває незаконна ліквідаційна процедура щодо Верховного Суду України, через що Державною казначейською службою України припинено фінансування ВСУ. При цьому, працівники ВСУ наразі не звільнені, продовжують виконувати свої функції, однак позбавлені заробітної плати у зв`язку із протиправним поверненням ДКС України платіжних доручень.

Відповідач 1 також звертає увагу, що після 2 червня 2016 року Верховною Радою України не було прийнято законів, що встановлюють порядок ліквідації Верховного Суду України. А тому вважає, що 2 червня 2016 року, ухвалюючи зміни до Конституції України в частині правосуддя, законодавець змінив назву найвищого судового органу - "Верховний Суд України" на "Верховний Суд", при цьому не змінив організаційно-правової форми конституційного органу і утворивши судоустрійним законом ще один орган з такою назвою. Зазначає, що зміна назви не є підставою для ліквідації, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Наголошує, що усі дії з ліквідації Верховного Суду України знаходяться поза межами правового поля.

02 січня 2020 року відповідачем 2 на виконання ухвали про відкриття провадження у справі надано відзив на адміністративний позов, яким проти позовних вимог заперечено у повному обсязі.

Відповідач 2 зазначає, що ДКС України здійснюються всі дії на виплату заробітної плати працівника Верховного Суду України. Так, відповідач 2 відповідно до вимог чинного законодавства у період з січня по листопад 2019 року здійснював зарахування коштів на рахунок Верховного Суду України, разом з тим такі кошти повертались на небюджетний рахунок ВСУ з призначенням платежу «Повернення грошових коштів по переказах, як невиплачених».

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до довідки Верховного Суду України від 23.09.2019 року позивач з 20.02.2007 року по теперішній час перебуває на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України.

Беручи до уваги те, що позивач перебуває на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України, втім йому не виплачується нарахована заробітна плата, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 (далі - Конвенція), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з частинами першою та другою статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Згідно зі ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;

5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;

6) премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.

Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством чітко визначено процедуру звільнення з державної служби, яка передбачає здійснення передачі звільненим працівником ввірених йому справ і майна, внесення запису про звільнення до його трудової книжки, проведення остаточного розрахунку з працівником та, відповідно, припинення подальшого нарахування йому заробітної плати.

Матеріалами справи встановлено, що до трудової книжки позивача запис про його звільнення з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України не внесений, трудова книжка не видана, до теперішнього часу здійснюється табелювання обліку робочого часу як відпрацьованого позивачем, а також нарахування їй заробітної плати, утримання з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Зокрема, як вбачається з довідки Верховного Суду України від 03.11.2020 року № 244, заборгованість із виплати заробітної плати позивачу за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року становить 829 640, 14 грн.

Разом з тим, факт несплати заробітної плати позивачу підтверджується відповідачам 1.

У той же час, доводи відповідача 1 про те, що довідка ВС України, на підставі якої позивачу нараховується заробітна плата, видана неуповноваженою особою, суд до уваги не приймає та зазначає, що нарахування позивачу відповідних коштів та утримання з них передбачених законодавством сум податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб і військового збору), крім іншого, підтверджуються й відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, що відповідають відомостям, указаним у цій довідці.

Разом з тим, суд приймає до уваги висновки Конституційного Суду України, викладені в п.п. 13, 14 рішення від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16), про те, що вилучення слова «України» - власної назви держави - з словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України і що положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 «та ліквідуються» у частині Верховного Суду України та положення пункту 14 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 «судді Верховного Суду України» суперечать вимогам статті 6, частин першої, другої статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 55, частини першої статті 125 Конституції України.

Перевіряючи всі доводи учасників цієї справи, суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі в частині позовних про стягнення з Верховного Суду України на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 829 640, 14 грн.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про доведеність позивачем заявлених вимог та необхідності задоволення адміністративного позову повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спір вирішено на користь сторони, звільненої від сплати судового збору, а також за відсутності витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) задовольнити повністю.

Стягнути з Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. П.Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість з заробітної плати у розмірі 829 640 (вісімсот двадцять дев`ять тисяч шістсот сорок) грн. 14 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко