Справа № 380/8726/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8726/20 пров. № А/857/8709/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гулик А.Г.) про закриття провадження, постановлену у порядку письмового провадження в м.Львові 19 листопада 2020 року, повне судове рішення складено 19 листопада 2020 року, у справі №380/8726/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

15.10.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, просив: визнати протиправною бездіяльність начальника Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невиконання та порушення вимог статті 40 Конституції України, статей 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; - зобов`язати начальника Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області розглянути по суті запит від 18.07.2020 та надати вичерпну, обґрунтовану відповідь за власним підписом.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до відповідача із запитом від 18.07.2020 у якому зазначено, що ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 04.11.2019 у справі №2465/5935/19 слідчий суддя зобов`язав уповноважених посадових осіб Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області внести відомості в ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 10.10.2019, а також у такому запиті позивач зазначив, що не отримав від Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області копії витягу із ЄДРД та повістки, просив надати обґрунтовану інформацію щодо виконання чи невиконання вказаної ухвали суду та причин непроведення слідчих дій. Суд першої інстанції вказав, що вказаний запит за змістом і формою не відповідає вимогам запиту на інформацію у відповідності до Закону України № 2939-VI та дійшов висновку, що порядок розгляду скарги позивача встановлений кримінальним процесуальним законодавством, а тому перевірка правомірності дій/бездіяльності слідчих, керівника органу досудового розслідування за заявою учасника кримінального провадження не може здійснюватися в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що спір виник у зв`язку із порушенням відповідачем Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме не надання письмової відповіді на запит позивача від 18.07.2020, поданий до Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області. Скаржник вказує, що спір жодним чином не стосується КПК України та таємниці досудового розслідування, у змісті запиту мова йшла про надання відповіді щодо виконання рішення суду. Просив розгляд апеляційної скарги проводити за відсутності скаржника.

Враховуючи положення статтей 311, 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), за відсутності клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 20.07.2020 ОСОБА_1 рекомендованим листом направив у Пустомитівський ВП ГУНП у Львівській області запит від 18.07.2020, у якому просив надати обґрунтовану інформацію щодо виконання чи невиконання ухвали Франківського районного суду м.Львова від 04.11.2019 у справі №465/5935/19 та чому СВ не проводиться жодних слідчих дій. Відповідь просив скерувати рекомендованим листом у строки, передбачені Законом України.

Не отримання відповіді на вказаний запит стало підставою для звернення ОСОБА_1 із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За визначеннями пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Так, ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 04.11.2019 у справі №465/5935/19 зобов`язано уповноважених посадових осіб Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області внести відомості у ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 10.10.2019. При цьому, судом встановлено, що 10.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Львівської місцевої прокуратури №3, щодо внесення відомостей в ЄРДР за його заявою. Згідно наданих копій матеріалів Львівської місцевої прокуратури №3 щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, працівниками Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області невнесено відомості в ЄРДР. Суд дійшов висновку, що уповноважені посадові особи Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області зобов`язані були внести відомості в ЄРДР за заявою ОСОБА_1 на підставі статті 214 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно з статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За правилами частини 1 статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Згідно із частиною 2 цієї ж статті скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 на підставі чинного на той час законодавства роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

Аналогічний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Таким чином, органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

У межах спірних правовідносин позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права та обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді.

Покликання скаржника на положення Закону України «Про звернення громадян» не змінює суті спірних правовідносин, оскільки не впливає на процесуальний статус позивача, а отже і на те, що дії і рішення відповідача за результатами розгляду цієї заяви можуть бути оскаржені лише за правилами і в порядку, визначеному КПК України.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 31 січня 2020 року у справі № 480/1318/19, від 14 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006060, постановах Великої палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 813/1595/18 (№ 11-1391апп18).

Покликання скаржника на рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.003618, №380/1696/20, які, на думку ОСОБА_1 , прийнято за аналогічних обставин, є безпідставними, оскільки правовідносини, яким надано правову оцінку у вказаних судових рішеннях, не тотожні правовідносинам у цій справі та виникли за інших фактичних обставин.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ураховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 312, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року про закриття провадження у справі №380/8726/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук