Справа № 520/1125/21
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

24 травня 2021 р. справа № 520/1125/21 Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Міністерства аграрної політики та продовольства України (вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001, ) про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просить суд:

- зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України як правонаступника Міністерства аграрної політики та продовольства України нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час відсторонення, а саме за період з 19.05.2014 по 26.11.2020.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 замінено неналежного відповідача, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у справі №520/1125/21, на належного - Міністерство аграрної політики та продовольства України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заступником Міністра - керівником апарату Сенем О.В. видано Наказ від 19.05.2014 №262-к про відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень на посаді, без будь-яких правових на те підстав. На думку позивача, незаконним наказом заступника Міністра свавільно обмежено трудові права ОСОБА_1 , зокрема, роботодавцем безпідставно, протиправно, всупереч вимог Конституції України, Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю не виплачувалась заробітна плата з 19.05.2014.

Представник Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 28.03.2021 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти заявленого позову заперечував та зазначив, що відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2014 наказом Мінагрополітики від 20.03.2014 ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника директора департаменту продовольства строком на 2 місяці, тобто до 19.05.2014. Наказом Мінагрополітики від 19.05.2014 ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника директора департаменту продовольства до рішення суду

Відповідач зазначає, що відповідним законодавством не передбачено виплати середньої заробітної плати за час відсторонення державного службовця. Такі положення відсутні і у нових Законах України, а саме - в Законах України «Про державну службу» та «Про запобігання корупції».

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі. Суддя перебував у щорічній основній відпустці з 30 квітня 2021 року по 21 травня 2021 року відповідно до наказу №04-06/42 від 15.04.2021.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Наказом Міністра аграрної політики та продовольства України від 16.07.2012 №576-к ОСОБА_1 призначений на посаду заступника директора Департаменту продовольства Міністерства аграрної політики та продовольства України з присвоєнням 5-го рангу державного службовця у межах відповідної категорії посад відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну службу».

20.08.2013 слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві Гончаром А.Г. розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000857 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

За результатами досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 17.03.2014 повідомлено про підозру за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України (в редакції від 18.04.2013).

19.03.2014 слідчим суддею Шевченківського районного суду м.Києва задоволено клопотання слідчого про відсторонення ОСОБА_1 від посади строком на два місяці (справа №761/7944/14-к).

На виконання ухвали слідчого судді слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві від 20.03.2014 скеровано лист №12/3-2020 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про надання інформації, в якому зазначено, що надсилає для виконання ухвалу про відсторонення на два місяці ОСОБА_1 , до якого додано вищевказану ухвалу слідчого судді.

На виконання ухвали слідчого судді, ОСОБА_1 відсторонено від посади на строк дії ухвали, тобто до 19.05.2014.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.05.2014 №262-к відсторонено ОСОБА_1 від виконання повноважень на посаді з 20 травня до рішення суду.

Доказів скасування вказаного наказу до суду не надано.

Як вказав позивач, внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_1 безпідставно не виплачувалась заробітна плата понад один місяць з моменту протиправного відсторонення, тобто з 19.05.2014 по час звільнення - грудень 2020 року.

Зі змісту заяв по суті справи, наданих позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень законодавства про корупцію, про оплату праці та про державну службу в частині можливості виплати позивачу заробітної плати за час відсторонення від посади.

Оскільки позивач займав посаду державної служби, спеціальним законом щодо нього є Закон України "Про державну службу" (на момент відсторонення від посади), при цьому приписи Кодексу законів про працю України застосовуються до спірних правовідносин тільки в частині, яка не врегульована спеціальним законом.

Суд зазначає, що правовідносини за спірний період (з 19.05.2014 по грудень 2020 року) регулювались Законами України "Про державну службу" №3723-XII (до 01.05.2016), "Про державну службу" №889-VIII (з 01.05.2016), "Про засади запобігання і протидії корупції" (втратив чинність 01.09.2016), "Про запобігання корупції" (введений в дію 26.04.2015).

Відповідно до ст.22 Закону України №3723-XII відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою у разі вчинення ним корупційного правопорушення здійснюється у порядку, визначеному Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Аналогічні за змістом положення містить ч.6 ст.72 Закону №889-VIII.

Частиною 1 ст.22 Закону "Про засади запобігання і протидії корупції" передбачено, що особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Аналогічне правове регулювання містить Закон України "Про запобігання корупції"(ст.65, ст.65-1 - з грудня 2020 року).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від

03.06.2020 р. у справі № 205/4333/17 (провадження № 61-45345св18), відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів на основі підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак, при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Залежно від причин відсторонення заробітна плата на цей період не зберігається, хоч у деяких випадках виплачується допомога за рахунок коштів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або ж нараховується середній заробіток.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Як встановлено судом, наказ про відсторонення позивачем у встановлений законом строк не оскаржувався, доказів протилежного до суду не надано.

Суд зазначає, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду у цій справі від 01.02.2021 встановлено, що позовна вимога про скасування наказу про відсторонення від виконання повноважень від 19.05.2014 заявлена із порушенням місячного строку для звернення до суду, у зв`язку з чим позовну заяву залишено без руху. На усунення недоліків позовної заяви позивачем надано уточнений позов, в якому позивач не заявляв вимогу про оскарження наказу.

При цьому у межах цього спору з урахуванням вищевикладеного суд не оцінює правомірність наказу від 19.05.2014 №262-к, оскільки він не є предметом спору.

Оцінюючи наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку у межах спірних правовідносин, суд вважає суттєвим застосування спеціально-дозвільного принципу правового регулювання спірних правовідносин.

Так, згідно із нормами Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). У цих нормах Основного Закону України втілено загальновідому формулу обмеження дискреційних повноважень органів державної влади (дозволено лише те, що передбачено законом).

За таких обставин суд вважає аргументованою позицію щодо того, що законодавством, чинним на період відсторонення позивача від посади (з травня 2014 року по грудень 2020 року) не передбачалось права державного службовця отримувати заробіток за час відсторонення від виконання повноважень за посадою у разі вчинення ним корупційного правопорушення.

Суд додатково зазначає, що невизначення у спеціальному законодавстві права отримувати заробіток за таких обставин не зумовлює застосування приписів КЗпП України, оскільки системний аналіз положень антикорупційного законодавства свідчить про те, що такий заробіток може бути виплачений посадовій чи службовій особі, однак за умови закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення (ст.65-1 Закону України "Про запобігання корупції").

Тобто, законодавець передбачив право відстороненої від посади особи отримувати середній заробіток за час відсторонення у виключних випадках, до яких, утім, не входить випадок відсторонення від посади у разу оголошення про підозру за вчинення корупційного правопорушення (кримінально караного).

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 133, 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Міністерства аграрної політики та продовольства України (вул. Хрещатик, 24, м. Київ, 01001, ) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 24 травня 2021 року.

Суддя О.Г. Котеньов