Справа № 640/6968/21
Суддя: Мамедова Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2021 року №640/6968/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мамедової Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ДК Мед»
до1) Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області 2) Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни
третя особаПриватне акціонерне товариство «Київський деревообробний комбінат»
провизнання протиправною та скасування державної реєстрації, скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ДК Мед" (далі - позивач, ТОВ "ДК Мед") до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі - відповідач-1, ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни (далі - відповідач-2, Приватний нотаріус), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат" (далі - третя особа, ПрАТ "Київський ДОК"), в якій позивач просить суд:

- визнати незаконною (протиправною) та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, сформованої на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 21.01.2021, а саме - земельної ділянки площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001, що знаходиться по вул. Деревообробна в Голосіївському районі міста Києва, яка зареєстрована 29.01.2021 в Державному земельному кадастрі Міськрайонним управлінням у Калуському районі та м. Калуші Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою (з відкриттям розділу) від 05.03.2021 індексний номер 56964198 що прийняте відповідачем -2 щодо земельної ділянки площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001, що знаходиться по вул. Деревообробна в Голосіївському районі міста Києва (далі оскаржуване рішення).

Ухвалою суду від 02.04.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/6968/21 (далі - справа), розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувана державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :90:113:0001 від 29.01.2021 р. здійснена неправомірно, оскільки з позивачем, як суміжним землекористувачем (ТОВ "ДК Мед" є землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер :90:113:0139), не погоджувались межі сусідньої спірної земельної ділянки. Протиправність рішення відповідача-2 про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою (з відкриттям розділу) від 05.03.2021 індексний номер 56964198 обґрунтовується тим, що приватний нотаріус не мала законних підстав для реєстрації права користування земельною ділянкою за ПрАТ "Київський ДОК", оскільки відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих та акту на право постійного користування спірна земля була закріплена на праві постійного користування за ПрАТ "Київський ДОК", проте останнє, всупереч положенням статті 92 Земельного кодексу України, не належить до комунальних чи державних підприємств, установ та організацій.

Відповідач-1 позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржувані дії вчинені ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач-2, будучи належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, письмового відзиву на позовну заяву не подавав.

Третя особа просила у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки відповідачі в межах спірних правовідносин діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Третя особа також звертала увагу суду на те, що позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення його прав та інтересів в результаті проведення оскаржуваних дій / прийняття оскаржуваного рішення.

Клопотання ГУ Держгеокадастру в Івано - Франківській області про заміну сторони від 05 травня 2021 року, а саме, Міськрайонне управління у Калуському районі та м. Калуші Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на ГУ Держгеокадастру в Івано - Франківській області, не підлягає задоволенню, оскільки судом при відкритті провадження відповідачем у справі зазначено ГУ Держгеокадастру в Івано - Франківській області, а не його структурний підрозділ - Міськрайонне управління у Калуському районі та м. Калуші.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Позивач зазначив, що ТОВ "ДК Мед" є землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер :90:113:0139, що розташована по вул. Деревообробній, 8, блок 3 у Голосіївському районі м. Києва.

19 жовтня 2006 року ТОВ "ДК Мед" набуло право власності на нежитлові приміщення та будівлі білодеревного цеху, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Деревообробна, 8, блок 3 в літ. А та будівлю білодеревного цеху (літ. А'), загальною площею 4281,40 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу нежилих приміщень від 19 жовтня 2006 року, укладеним між ОСОБА_1 (продавець) та ТОВ "ДК Мед" (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Н.Г. та зареєстрованого за №3370.

29 січня 2021 року Міськрайонним управлінням у Калуському районі та м. Калуші Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області за ПрАТ "Київський ДОК" зареєстровано в Державному земельному кадастрі земельну ділянку, що розташована по вул. Деревообробна у Голосіївському районі міста Києві площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 21.01.2021 розробленої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11.03.2021 за №НВ-021.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.03.2021 р. №24770755, 05.03.2021 Приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права постійного користування ПрАТ "Київський ДОК" земельною ділянкою площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001. Підставою вчинення реєстраційної дії слугував акт на право користування землею, серія та номер: б/н, видавник: Виконавчий комітет Київської міської Ради депутатів трудящих; Архівна копія, серія та номер: К-79, виданий 26.05.1992, видавник: Державний архів м. Києва. Підставою внесення запису слугувало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56964198 від 05.03.2021.

Не погоджуючись із вказаними вище діями та рішенням відповідачів позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

За змістом частини першої статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно частини першої статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною другою статті 79-1 Земельного кодексу України роз`яснено, що формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Частиною третьою статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. У частині 4 статті 79-1 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

За змістом частини п`ятої статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлює Закон України "Про Державний земельний кадастр".

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр", Державний земельний кадастр (далі - ДЗК) - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

За змістом частини першої статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр" внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом статті 10 Закону України "Про Державний земельний кадастр", об`єктами Державного земельного кадастру є: землі в межах державного кордону України; землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць; обмеження у використанні земель; земельна ділянка.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України "Про Державний земельний кадастр", документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати таким вимогам:

- текст документів має бути написаний розбірливо;

- документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст;

- документи мають відповідати законодавству.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру є сукупність всіх трьох вимог, а невідповідність поданих документів цим вимогам є підставою для прийняття державним реєстратором рішення про відмову у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки.

Крім того, відповідно до статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою:

- особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи;

- власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи;

- органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності);

- замовника технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву).

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються:

- заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

- оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки;

- документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви:

- перевіряє відповідність документів вимогам законодавства;

-за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є:

- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

- подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

- невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

- знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вже зазначалось вище, протиправність державної реєстрації земельної ділянки площею 24,0582 га, кадастровий номер :90:113:0001, що знаходиться по вул. Деревообробна в Голосіївському районі міста Києва, сформованої на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на думку позивача, полягає в тому, що з ним, як землекористувачем суміжної земельної ділянки площею 5586,89 кв.м., кадастровий номер :90:113:0139, не здійснено погодження її меж.

Згідно статті 55 Закону України "Про землеустрій", встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частина десята статті 55 Закону України "Про землеустрій", визначає складові технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до яких відноситься:

а) завдання на складання технічної документації із землеустрою;

б) пояснювальну записку;

в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом);

г) згоду власника земельної ділянки, а для земель державної та комунальної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на відновлення меж земельної ділянки користувачем;

ґ) довідку, що містить узагальнену інформацію про землі (території);

д) копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

е) копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі проведення робіт щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

є) копію правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за умови якщо права власності на такі об`єкти зареєстровані);

ж) матеріали польових топографо-геодезичних робіт;

з) план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів);

и) кадастровий план земельної ділянки;

і) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;

ї) у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевостей) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Отже, для реєстрації у Державному земельному кадастрі земельних ділянок необхідна технічна документація із землеустрою, дозвіл на розроблення якої в силу частини десятої статті 55 Закону України "Про землеустрій" надається рішенням органу місцевого самоврядування.

У свою чергу, відповідно до частини першої, другої статті 198 Земельного кодексу України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що саме на етапі визначення меж земельної ділянки передбачено її погодження з суміжними власниками та землекористувачами.

Пунктом 3.12 Акту приймання-передачі межових знаків на зберігання, визначений додатком 2 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженого наказом Держкомзему від 18.05.2010 №376, передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Таким чином, тільки на етапі здійснення кадастрової зйомки відбувається погодження меж новосформованої земельної ділянки із власниками/користувачами суміжних земельних ділянок.

З урахуванням вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації.

З огляду на викладене, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність чи користування, оскільки формується нова земельна ділянка.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 серпня 2018 (справа №806/5280/15) та від 28 березня 2019 (справа №911/510/18).

Враховуючи вищезазначене у сукупності, не здійснення погодження з позивачем, як землекористувачем суміжної земельної ділянки площею 5586,89 кв.м., кадастровий номер :90:113:0139, меж земельної ділянки площею 24,0582 га, кадастровий номер :90:113:0001, не є належним та достатнім доказом протиправності державної реєстрації земельної ділянки площею 24,0582 га, кадастровий номер :90:113:0001, що знаходиться по вул. Деревообробна в Голосіївському районі міста Києва, сформованої на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Крім того, позивачем, в порушення вимог ч. 1 ст. 77 КАС України, не надано суду належних доказів того, що ТОВ "ДК Мед" є землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер :90:113:0139, а також доказів того, що вказана земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою кадастровий номер :90:113:0139.

Щодо позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою (з відкриттям розділу) від 05.03.2021 індексний номер 56964198, що прийняте Приватним нотаріусом щодо земельної ділянки площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001, що знаходиться по вул. Деревообробна в Голосіївському районі міста Києва, суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

За приписами статті 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав.

Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування.

Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності та інших речових прав на земельну ділянку може проводитись на підставі державного акта на право постійного користування землею, виданого до 01 січня 2013 року, з урахуванням особливостей, встановлених статтею 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом частин першої та другої статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтями 122 і 124 цього Кодексу передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у постійне користування або в оренду із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (статті 125 Земельного кодексу України).

Згідно статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п.п. 2.2 - 2.5 Статуту ПрАТ "Київський ДОК", Товариство як юридичну особу створено до набрання чинності Законом України "Про акціонерні товариства" у вигляді Відкритого акціонерного товариства "Київський деревообробний комбінат" відповідно до рішення конференції колективного підприємства "Київський ДОК" про реорганізацію шляхом перетворення колективного підприємства "Київський ДОК", заснованого відповідно до рішення Фонду державного майна України, шляхом перетворення державного підприємства "Київський деревообробний комбінат" від 16.06.1993 р. №КП-90 (свідоцтво про реєстрацію колективного підприємства "Київський деревообробний комбінат" №04261 від 22.07.1998 р.) та установчих зборів акціонерів (протокол від 22.12.1999 №1)

Відкрите акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат" відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства" було перейменоване в Публічне акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат".

Згідно рішення річних загальних зборів Публічного акціонерного товариства "Київський деревообробний комбінат" 05.04.2017 р. було змінено тип та найменування Публічного акціонерного товариства "Київський деревообробний комбінат" на Приватне акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат".

Приватне акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат" є правонаступником щодо всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства "Київський деревообробний комбінат".

Поряд із цим, пунктом 6 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 положення пункту 6 Розділу X щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди визнано неконституційним.

Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Земельного кодексу України від 2001 року, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22.09.2005 також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні.

Таким чином, з урахуванням Перехідних положень Земельного кодексу України та рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005, розширено коло осіб, які можуть мати у постійному користуванні земельні ділянки, а саме, таке право надано також юридичним особам, які набули право користування землею до введення в дію Земельного кодексу України 2001 року.

Як вже зазначалось вище, оскаржуване рішення прийняте відповідачем-2 на підставі акту на право користування землею, серія та номер: б/н, видавник: Виконавчий комітет Київської міської Ради депутатів трудящих; Архівна копія, серія та номер: К-79, виданий 26.05.1992, видавник: Державний архів м. Києва.

При цьому, учасниками справи не ставилось під сумнів, що вказаний вище акт на право користування землею стосувався саме земельної ділянки площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001.

Враховуючи вищезазначене, ПрАТ "Київський ДОК", будучи правонаступником Київського деревообробного комбінату, може мати у постійному користуванні земельну ділянку площею 24,0582 га кадастровий номер :90:113:0001, що розташована по вул. Деревообробна у Голосіївському районі міста Києві , оскільки право постійного користування на зазначену земельну ділянку набуто ним до 2001 року, а тому, посилання позивача в обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення на те, що ПрАТ "Київський ДОК" не належить до комунальних чи державних підприємств, установ та організацій, є необґрунтованими.

Виходячи із зазначеного вище, а також зважаючи на те, що інших підстав для визнання протиправними оскаржуваних дій та рішення позивачем не зазначено, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч.ч. 2, 6 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як розтлумачено рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_3 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) від 25 листопада 1997 року №6-зп, "Частину Другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді".

Поряд з цим, завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 9 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, ч. 2 ст. 2, п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України, ч. 3 ст. 110, ч. 2 ст. 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень ст.ст. 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 4, 17 КАС України в аспекті ст. 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004, дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", а саме, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вище викладені норми не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно тільки тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 грудня 2015 року у справі №800/206/15 та Вищий адміністративний суд України у постанові від 21 січня 2016 року у справі №К/800/38720/15.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 2, п. 8 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 березня 2013 року у справі №21-438а12.

Крім того, як зазначено Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2012 року у справі №21-1115во10, із аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особа дійсно має місце факт порушенння права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

При цьому, у ході судового розгляду справи позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів того, що оскаржуваними діями та рішенням порушено законні права та інтереси ТОВ "ДК Мед".

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДК Мед" до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат", про визнання протиправною та скасування державної реєстрації, скасування рішення є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 КАС України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ДК Мед" (місцезнаходження: 08112, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Дмитрівка, вул. Мічуріна, 20; ) до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (місцезнаходження: 76014, Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Академіка Сахарова, 34-А; ) та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Київський деревообробний комбінат" (місцезнаходження: 08112, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Дмитрівка, вул. Мічуріна, 20; ), про визнання протиправною та скасування державної реєстрації, скасування рішення - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Мамедова