Справа № 240/12376/19
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12376/19 Головуючий у 1-й інстанції: Шуляк Любов Анатоліївна Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М.

20 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (прийнято в м.Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, стягнення компенсації за затримку повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив: визнати протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати всіх сум належних позивачу у день звільнення (невиплати грошової компенсації за речове майно у розмірі 26 001,73 гривень); стягнути з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь позивача компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати компенсації за речове майно у розмірі 26 001,73 гривень) за період з 01.08.2019 до 22.10.2019 в сумі 66 735,70 гривень.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, в якої заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що виплата компенсації за речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, що в свою чергу не підпадає під дію наслідків, визначених статтями 116, 117 КЗпПУ.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Північному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, та наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 26.07.2019 №252-ОС виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення (а.с.12).

Зі змісту вказаного вище наказу встановлено, що позивачу не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно при звільненні.

Відповідно до виписки з карткового рахунку позивача 04.10.2019 йому зараховано грошові кошти в сумі 3 925,21 грн. та 22.10.2019 суму 22 076,52 грн. (а.с.14-15).

Позивач, вважаючи, вказані дії відповідача протиправними, звернувся до суду з адміністративним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Мотивувальна частина.

Позиція Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За приписами статті 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 91 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок), грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця.

У пункті 4 Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Наведені норми Порядку узгоджується з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, відповідно до якого особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, чинним законодавством України гарантоване речове забезпечення військовослужбовців та передбачено виплату їм при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, не отриманого під час проходження військової служби. При цьому граничним строком виплати такої компенсації є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Водночас питання відповідальності військової частини в разі несвоєчасного проведення розрахунку з військовослужбовцем при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей.

Таким чином колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми трудового законодавства.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів звертає увагу, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є винагородою за виконану роботу (основною чи додатковою заробітною платою/грошовим забезпеченням), тому передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні не поширюється на спірні правовідносини.

Проте, колегія суддів вважає, що вказаний висновок ґрунтується на вузькому підході до розуміння поняття «належних звільненому працівникові сум» як суто заробітної плати, тоді як під цим визначенням слід розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Вказаний підхід до визначення змісту наведеного поняття застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні статті 116 КЗпП та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено і Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19).

Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про непоширення статті 117 КЗпП України на спірні правовідносини, пов`язані з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні у частині несвоєчасної виплати військовослужбовцю грошової компенсації за неотримане речове майно, та відсутність правових підстав для задоволення цього позову.

Розрахунок стягнутої на користь позивача суми середнього заробітку відповідач в апеляційній скарзі не оскаржував, відсутні відповідні доводи і у відзиві на касаційну скаргу.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, стягнення компенсації за затримку повного розрахунку скасувати.

Визнати протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати всіх сум належних позивачу у день звільнення (невиплати грошової компенсації за речове майно у розмірі 26 001,73 гривень).

Стягнути з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь позивача компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати компенсації за речове майно у розмірі 26 001,73 гривень) за період з 01.08.2019 до 22.10.2019 в сумі 66 735,70 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Залімський І. Г. Сушко О.О.