Справа № 160/4472/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2021 року Справа № 160/4472/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за час невикористаної відпустки,
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20 позивача поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органах прокуратури з 15.05.2020 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.05.2020 року по 13.10.2020 року. Дніпропетровською обласною прокуратурою рішення суду не виконувалось. Наказом прокурора Дніпропетровської області від 17.12.2020 року №1027к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області. При цьому позивачу не визначено робоче місце та фактично не допущено до роботи. Нарахування та виплата заробітної плати також не відбувалась взагалі. Фактично позивача допущено до роботи лише 27.01.2021 року, про що свідчить наказ керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №99к від 26.01.2021 року. Так, Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №99к від 26 січня 2021 року прокурору відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 визначено робоче місце у першому відділі забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання публічного обвинувачення в суді Дніпропетровської обласної прокуратури. Позивач був ознайомлений з цим наказом 27.01.2021 року та фактично з цієї дати і був поновлений на роботі відповідно до рішення суду. Фактично час вимушеного прогулу з дня звільнення до моменту фактичного поновлення ОСОБА_1 на робочому місці склав період з 15.05.2020 року до 26.01.2020 року включно. Рішенням суду від 13.10.2020 року ОСОБА_1 відшкодовано заробітну плату за час вимушеного прогулу виключно до моменту постановлення судового рішення 13.10.2020 року, однак, вказане рішення не виконано негайно в частині поновлення на роботі, як і в частині виплати заробітної плати, що призвело до порушення прав позивача. З наведеного випливає, що вимушений прогул позивача продовжився до моменту фактичного його поновлення на робочому місці та охопив період часу з 14.10.2020 року до 26.01.2021 року включно - 105 днів. Відповідачем жодних виплат та нарахувань за час вимушеного прогулу у період з 14.10.2020 по 26.01.2021 не здійснювалось. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/4472/21 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Розгляд справи в судовому засіданні призначено на 19.04.2021 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
15.04.2021 року представником відповідача подано клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
16.04.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що на виконання рішення суду керівником Дніпропетровської обласної прокуратури наказом від 17.12.2020 року №1027к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання державного обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.05.2020 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Згідно з наказом прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 року за №374к ОСОБА_1 був звільнений з посади відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.05.2020 року. Станом на дату звільнення ОСОБА_1 прокуратура Дніпропетровської області не була перейменована на Дніпропетровську обласну прокуратуру та на час його звільнення такого органу не існувало, а отже і поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Дніпропетровській обласній прокуратурі не було можливості, оскільки поновлено позивача на посаді, з якої його звільнено з 14.05.2020 року. З 11.09.2020 року розпочала роботу Дніпропетровська обласна прокуратура на підставі наказу Генерального прокурора №414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 року. Наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року № 46ш затверджено структуру та штатну чисельність Дніпропетровської обласної прокуратури. Проте, для переведення ОСОБА_1 після його поновлення на роботі на рівнозначну посаду в Дніпропетровській обласній прокуратурі відсутні правові підстави, оскільки у позивача відсутнє рішення кадрової комісії про успішне проходження ним атестації. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року не скасовано рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем. Таким чином, позивач не має права вважатися таким, що успішно пройшов атестацію, що і унеможливило його переведення до Дніпропетровської обласної прокуратури. Крім того, позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження того, що Дніпропетровською обласною прокуратурою умисно не виконувалось рішення суду про поновлення його на посаді. ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію, а тому права на отримання заробітної плати відповідно до норм ч.3 ст.81 Закону №1697 не набув. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора. Згідно ст. 90 Закону №1697 фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. Отже, Дніпропетровська обласна прокуратура позбавлена можливості самостійно встановити розмір посадового окладу для працівника, який не пройшов атестацію. Розмір посадового окладу, який виплачувався ОСОБА_1 після поновлення його на роботі згідно з наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 17.12.2020 №1027к становив 5730,00 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Отже, для проведених розрахунків позивачем помилково взято за основу довідку від 01.07.2020 року за №18-95вн20. Таким чином, у випадку наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний ним період, розрахунок повинен проводитися із середньоденної заробітної плати, яку отримував позивач після його поновлення на посаді.
19.04.2021 року на електронну пошту суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування клопотання зазначено, що представник ОСОБА_1 на час проведення судового засідання перебуває у робочому відрядженні у місті Новомосковську.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Суд не визнає поважними причини неявки представника позивача у судове засідання, оскільки представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження клопотання про відкладення розгляду справи, відтак, таке клопотання не підлягає задоволенню.
У судове засідання, призначене на 19.04.2021 року з`явилась представник відповідача та просила відмовити у задоволенні позову.
Також у судовому засіданні розглянуто клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та ухвалою суду відмовлено у його задоволенні за відсутності підстав.
Згідно з ч. 5 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
19.04.2021 року судом ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.
У відповідності до вимог ст. ст. 205, 243 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2007 року проходить публічну службу в органах прокуратури.
02.04.2020 року Перша кадрова комісія прийняла рішення № 157 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатом складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», яким ОСОБА_1 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію.
Прокурором Дніпропетровської області 30.04.2020 року видано наказ №403к, яким наказано звільнити ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.05.2020 року.
Не погоджуючись з прийнятим наказом про звільнення, позивач оскаржив його до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Дніпропетровської області від 30.04.2020 № 403к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 14.05.2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області та органах прокуратури з 15.05.2020 року.

Стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.05.2020 року по 13.10.2020 року в розмірі 112778,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 22555,68 грн. допущено до негайного виконання.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення; рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року в адміністративній справі №160/5932/20 залишено без змін.

Наказом прокурора Дніпропетровської області від 17.12.2020 року №1027к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області.

При цьому позивачу не було визначено робоче місце та фактично не допущено до роботи. Відповідачем у відзиві не спростовано наведеного факту, лише зазначено, що ненадання позивачу робочого місця відбулось у зв`язку з реформуванням органів прокуратури.

Так, з 11.09.2020 року розпочала роботу Дніпропетровська обласна прокуратура на підставі наказу Генерального прокурора №414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» від 08.09.2020 року. Наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року №46ш затверджено структуру та штатну чисельність Дніпропетровської обласної прокуратури.

Доказів нарахування та виплати заробітної плати за вказаний період відповідачем суду не надано.

Фактично позивача допущено до роботи лише 27.01.2021 року, що підтверджується наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №99к від 26.01.2021 року.

Так, наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №99к від 26.01.2021 року прокурору відділу забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання обвинувачення в суді прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_1 визначено робоче місце у першому відділі забезпечення обвинувачення в регіоні управління підтримання публічного обвинувачення в суді Дніпропетровської обласної прокуратури.

Позивач ознайомлений з цим наказом 27.01.2021 року, що підтверджується підписом на копії наказу, та фактично з цієї дати і був поновлений на роботі відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20.

Так, фактично час вимушеного прогулу з дня звільнення до моменту фактичного поновлення ОСОБА_1 на робочому місці охоплює період з 15.05.2020 року до 26.01.2020 року включно.

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20 стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.05.2020 року по 13.10.2020 року в розмірі 112778,40 грн.

Позивач, вважаючи, що має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 14.10.2020 року до 26.01.2021 року в сумі 76259,68 грн. та 14199,70 грн. компенсації за час невикористаної відпустки за період з 14.10.2020 року по 27.01.2021 року з відрахуванням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 7 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частинами 1, 2 статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Суд зауважує, що належним виконанням рішення суду про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ про поновлення на роботі та фактично допущено до роботи такого працівника.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.06.2020 року у справі №521/1892/18 (провадження №61-3974осв18).

З огляду на те, що фактично позивача допущено до роботи та визначено робоче місце лише наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №99к від 26.01.2021 року, з яким позивач ознайомився 27.01.2021 року, то датою фактичного поновлення позивача на посаді є 27.01.2021 року. Доказів виплати заробітної плати за період до фактичного поновлення позивача на посаді або середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем не надано.

Твердження відповідача про те, що він не мав можливості поновити позивача на посаді у зв`язку з реформуванням органів прокуратури спростовуються наступним.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України.

Так, відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця у цій затримці.

Щодо твердження представника відповідача про те, що для переведення ОСОБА_1 після його поновлення на роботі на рівнозначну посаду в Дніпропетровській обласній прокуратурі відсутні правові підстави, оскільки у позивача відсутнє рішення кадрової комісії про успішне проходження ним атестації суд зазначає, що вказані доводи фактично зводяться до незгоди з рішенням суду про поновлення позивача на посаді та неясністю щодо виконання рішення суду, та не стосуються питання виплати середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20, що набрало законної сили.

Отже, суд вважає, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді, яке відбулось 27.01.2021 року.

Суд вказує на те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20 стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.05.2020 року по 13.10.2020 року в розмірі 112778,40 грн.

Таким чином, невиплаченою позивачу залишилась сума за період з 14.10.2020 року по 26.01.2021 року.

Згідно з пунктом 10.4 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок №100) встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 цього Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на наведені норми, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що середній заробіток має виплачуватись виходячи з розміру посадового окладу, який був чинний на момент поновлення позивача на посаді наказом №1027к від 17.12.2020 року, оскільки для розрахунку береться середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У цьому випадку такою подією є звільнення позивача з 14.05.2020 року наказом №403к від 30.04.2020 року.

Розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено Дніпропетровським окружним адміністративним судом у рішенні від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20 на підставі довідки прокуратури Дніпропетровської області за вих. №18-95вн.20 від 01.07.2020 року, відповідно до якої середньомісячна заробітна плата позивача за останні повні два місяці роботи (березень та квітень 2020 року) складає 22555,68 грн., а середньоденна заробітна плата 1074,08 грн.

Як встановлено судом, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі №160/5932/20 вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку по день винесення рішення 13.10.2020 року (включно), у зв`язку з чим, саме з 15.10.2020 року (перший робочий день, оскільки 14.10.2020 року є офіційним вихідним днем) підлягає стягненню з Дніпропетровської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Тривалість днів вимушеного прогулу становить 71 робочий день (з 15.10.2020 року по 26.01.2020 року).

Отже, стягненню з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.10.2020 року (наступний робочий день після проведеного розрахунку середнього заробітку за рішенням суду) по 26.01.2021 року (останній день перед днем фактичного допуску позивача до роботи) у розмірі 76259,68 грн. (1074,08 грн. х 71 робочий день (з 15.10.2020 року по 26.01.2021 року), з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Щодо негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць необхідно зазначити наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що складає суму у розмірі 23629,76 грн. (1074,08 грн. х 22 робочих дні).

Стосовно позовної вимоги про стягнення суми компенсації за час невикористаної відпустки за період з 14.10.2020 року по 27.01.2021 року в розмірі 14199,70 грн., суд зазначає, що відповідна компенсація передбачена ст. 82 Закону України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до норми цієї статті прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Судом не встановлено, що позивач з метою реалізації права на отримання відпустки, передбаченої статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» звертався із заявою про надання відпустки або надання компенсації за час невикористаної відпустки, і йому було відмовлено відповідачем.

Компенсація за час невикористаної відпустки не входить до складової стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки не передбачена жодною з норм законодавства, якими врегульовано стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, судом не встановлено порушення прав позивача в цій частині.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки заявлена позовна вимога не спрямована на захист вже порушеного права, а заявлена на майбутнє, суд вважає, що позивач при зверненні до суду з відповідною вимогою обрав неналежний спосіб правового захисту.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту порушеного права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-951цс16, з якої видно, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

З огляду на викладене, суд робить висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства України, суд вважає, що позовна заява є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду цієї справи не здійснюється, оскільки позивач у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а докази понесення ним інших судових витрат у матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури (пр-т Дмитра Яворницького, буд. 38, м. Дніпро, 49044, ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за час невикористаної відпустки - задовольнити частково.

Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.10.2020 року до 26.01.2021 року включно в сумі 76259 (сімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 68 коп., з відрахуванням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 23629 (двадцять три тисячі шістсот двадцять дев`ять) грн. 76 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський