Справа № 520/2192/21
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 травня 2021 року Справа №520/2192/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) 12.02.2021 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС в Харківській області), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску позивачу за період з 01.01.2017 по 31.12.2020;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 №Ф-3212-57.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 2017 року по теперішній час є найманим працівником, єдиний внесок за неї сплачується її роботодавцем. Між тим, відповідачем нараховано позивачу єдиний внесок на суму 26 539,26 грн. та сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 №Ф-3212-57. З вказаними діями позивач не погоджується з підстав того, що у розумінні Закону України №2464-УІ позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї у відповідний період нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що здійснювала підприємницьку діяльність, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді. На переконання позивача, дії відповідача у даному випадку спричиняють подвійну сплату ЄСВ (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12.02.2021 справу передано на розгляд судді ОСОБА_2 .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у адміністративній справі №520/2192/21.

У період з 29.03.2021 по 02.04.2021, 05.04.2021 та з 06.05.2021 по 16.05.2021 суддя перебувала у відпусці відповідно до наказів ХОАС №04-04/68, №04-06/35 та №04-04/110.

Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем 25.03.2021 до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким ГУ ДПС України в Харківській області просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з тих підстав, що оскаржувана податкова вимога прийнята контролюючим органом правомірно, оскільки у позивача обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за період 01.01.2017 по 31.10.2019 у розмірі 26 539,26 грн.

Представником відповідача 25.03.2021 подано клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 у задоволені клопотання представника Головного управління ДПС у Харківській області про закриття провадження у справі №520/2192/21 відмовлено повністю.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець 26.10.1995, номер запису №001155694 та припинила свою діяльність 03.12.2020, номер запису №002155694.

Судом встановлено, що згідно з даними інформаційної системи «Податковий блок» позивач на момент винесення оскаржуваної вимоги знаходилася на обліку у ГУ ДПС у Харківській області як фізична особа-підприємець.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що за обліковими даними з інформаційної системи за позивачем рахується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 31.10.2019 із них:

- за 2017 рік на суму 8448,00 грн.;

- за 2018 рік на суму 9828,72 грн.;

- за ІІІ квартали 2019 року на суму 8262,54 грн.

Нарахування недоїмки з єдиного соціального внеску за вказаний період було здійснено контролюючим органом, виходячи з розміру мінімального страхового внеску, у зв`язку з чим відповідачем сформовано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 за №Ф-3212-57 на суму 26 539,26 грн.

Позивач скористалася правом на адміністративне оскарження шляхом подання до ДПС України скарги.

За результатом розгляду зазначеної скарги ДПС України 21.01.2021 прийнято рішення про залишення скарги позивача без розгляду №1573/6/99-00-06-02-01-06.

Позивач не погоджуючись із вказаною вимогою звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) у частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.20013 №755-IV (далі по тексту - Закон України №755-IV), у частині відносин, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі по тексту Закон України №2464-VI) у частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону України №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

У силу вимог абзацу першого пункту 1, пункту 3 частини першої статті 7 Закону України (у редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведеного дає суду підстави вважати, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 №440/2149/19.

Згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно довідки про доходи від 24.12.2020 №24/12 позивач з 13.08.2013 по 13.04.2018 працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на посаді менеджера по збуту, дохід з 01.01.2017 по 13.04.2018 склав 43 612,28 грн.

Відповідно до довідки від 22.12.2020 №22.12.20/1 позивач з 20.04.2018 по 14.12.2018 працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Сузір`я» на посаді готувача кормів (твариництво), дохід з 20.04.2018 по 14.12.2018 склав 25 460,20 грн.

Згідно довідки про доходи від 09.02.2021 №09.02.21/1 позивач з 17.12.2018 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Айпет» на посаді компелектувальника товарів, дохід з 01.12.2018 по 12.12.2020 склав 81 114,63 грн.

Між тим, як зазначено контролюючим органом у відзиві на позовну заяву у позивача обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за період з 01.01.2017 по 31.10.2019 із них: за 2017 рік на суму 8448,00 грн.; за 2018 рік на суму 9828,72 грн.; за ІІІ квартали 2019 року на суму 8262,54 грн.

Водночас, згідно наданої ГУ ПФ України в Харківській області довідки за формою ОК-7 з 2017 по 2020 рік єдиний соціальний внесок за позивача сплачувався його роботодавцями, зокрема: фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Сузір`я» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Айпет».

З урахуванням наведеного суд вважає, що за період з 2017 року по 2019 рік мета збору єдиного соціального внеску була досягнута, адже внесок сплачувався за позивача його роботодавцями, що, у свою чергу, виключає наявність правових підстав для подвійного його стягнення з позивача.

При цьому, згідно інформації, яка вказана у відзиві на позовну заяву борг у позивача зі сплати єдиного внеску виник з 01.01.2017.

У той же за час за даними Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області єдиний внесок за 2017,2018, 2019 сплачувався роботодавцями позивача, що фактично не заперечується відповідачем. Стверджуючи про необхідність сплати позивачем збору ЄСВ відповідач посилається на автоматичний облік збору та, його автоматичне нарахування. Іншх правових підстав для подвійного нарахування позивачу названого збору контролюючим органом не наведено.

Суд звертає увагу, що основоположним принципом збору ЄСВ є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у описаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Водночас, визначальним при вирішенні спірних правовідносин є мета сплати єдиного внеску отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку. Позивачу таке право гарантоване за рахунок участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за неї роботодавцем за основним місцем роботи.

Доказів здійснення позивачем господарської діяльності та отримання у цей період доходів від провадження вказаної діяльності в ході розгляду справи судом не встановлено та відповідачем не надано.

Вказана правова позиція також узгоджується з позиціями Верховного Суду, які викладені у постановах від 18.03.2020 (адміністративне провадження №К/9901/1729/20) та від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19).

Таким чином, з урахуванням усіх обставин справи суд вважає, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами наявність у позивача боргу по сплаті єдиного внеску та, зважаючи на наявність інформації про сплату єдиного внеску за позивача його роботодавцями, на думку суду, спірне рішення є протиправним.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Надаючи оцінку наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску позивачу за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що належним та ефективним захистом порушеного права позивача є скасування спірного рішення, а нарахування та відображення в інтегрованій картці позивача нарахувань єдиного внеску самостійно, без прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Положеннями частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги наведене у сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення частково, відтак судовий збір сплачений позивачем підлягає стягненню на його користь із відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Харківській області (вулиця Пушкінська, 46, місто Харків, 61057, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2019 №Ф-3212-57.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Харківської області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 19.05.2021.

Суддя О.В. Ніколаєва