Справа № 360/1112/21
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1112/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом адвоката Шепель Марини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

09.03.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Шепель Марини Володимирівни (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач), в якій позивач просить:

- визнати дії Головного управління Національної поліції в Луганської області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського неправомірними;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області скласти висновок та прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності за п. 3 ч. 1 ст. 97, ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію»;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3600,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що з 02.12.2002 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, та з 07.11.2015 по 23.07.2020 проходила службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

Під час проходження служби, а саме 28.02.2011 позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку. За результатами висновку службового розслідування від 15.03.2011 проведеного керівництвом ЛУПППМ підпорядкованого УМВС України в Луганській області, визнано, що позивач на той час проходила службу на посаді викладача циклу загально-правових дисциплін училища професійної підготовки працівників міліції підпорядкованого УМВС України в Луганській області та отримала 28.02.2011 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, як такі, що трапилися у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Актом № 4 (за формою Н-1) від 08.03.2011 про нещасний випадок підтверджено, що нещасний випадок, так, стався у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Згідно висновку акту (за формою Н-5) від 20.04.2011 розслідування нещасного випадку, що стався 28.02.2011 о 08.05 годин встановлено, що порушень вимог нормативних актів, наказів і вказівок МВС України з питань забезпечення безпеки життєдіяльності, що спричинили за собою нещасний випадок, позивачем допущено не було. Визнано, що позивач отримала 28.02.2011 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, як такі, що трапилися у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Наказом № 785 о/с від 20.07.2020 майора поліції ОСОБА_1 (0122293), слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 3 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію», з 23.07.2020 звільнено зі служби в поліції з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 17 років 07 місяців 20 днів, у пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги) 08 років 04 місяці 18 днів.

Відповідно до п. 11 свідоцтва про хворобу № 27/2020 від 09.07.2020 набуті позивачем: «Закрита черепно-мозкова травма (28.02.2011 - струс головного мозку), з наслідками у вигляді посттравматичної енцефалопатії з вираженим лікворно-гіпертензивним синдромом, вестибуло-атактичним синдромом помірно вираженим, вираженим синдромом вегетативної дисфункції з вегето-судинними кризами, церебрастенічним синдромом», травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Згідно виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 за № 146246 та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 серії 12 ААБ № 146246 позивачу встановлена III група інвалідності з 19.08.2020, а також визначено, що причиною інвалідності є травма «так», пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №005875 від 19.08.2020 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40%.

Таким чином, позивач звільнена зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України №580-VІII. Зв`язок травми, отриманої позивачем в період проходження служби при виконанні службових обов`язків та встановлення їй інвалідності, підтверджується свідоцтвом про хворобу № 27/2020 від 09.07.2020 та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 серії 12 ААБ №146246 на строк до 15.08.2021.

19.08.2020 позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням їй ІІІ групи інвалідності, пов`язаної із травмою, отриманої під час виконання службових обов`язків та з проходженням служби в поліції.

Листом від 09.09.2020 № 6199/111/22/05-2020 відповідач повернув документи позивачу.

Усунувши виявлені недоліки, 11.01.2021 позивач знову звернулася до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням їй ІІІ групи інвалідності, пов`язаної із травмою, отриманої під час виконання службових обов`язків, та з проходженням служби в поліції.

03.02.2020 відповідачем складено Висновок про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.

Зазначений висновок позивач отримала разом з супровідним листом від 26.02.2021 за № 320/111/22/2021.

Листом від 05.02.2021 № 177/111/22/05-2021 відповідач розглянувши подані позивачем документи, відмовив їй у виплаті одноразової грошової допомоги згідно п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з тим, що інвалідність позивачу встановлено на підставі травми, отриманої в період проходження служби в міліції при обставинах, які не пов`язані з виконанням службових обов`язків та основних завдань міліції, а не під час проходження служби в поліції, як це передбачено у ст. 97 даного Закону.

З посиланням на норми Конституції України, Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, представник позивача вважає такі дії відповідача протиправними.

09.04.2021 до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому останні просив відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що з 02.12.2002 по 06.11.2015 позивач проходила службу в органах внутрішніх справ, та з 07.11.2015 по 23.07.2020 проходила службу в ГУНП в Луганській області.

28.02.2011 позивач отримала тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку. За результатами висновку службового розслідування від 15.03.2011 проведеного керівництвом ЛУПППМ підпорядкованого УМВС України в Луганській області, визнано, що позивач на той час проходила службу на посаді викладача циклу загально-правових дисциплін училища професійної підготовки працівників міліції підпорядкованого УМВС України в Луганській області та отримала 28.02.2011 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, як такі, що трапилися у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Згідно акту № 4 (за формою Н-1) від 08.03.2011 про нещасний випадок зроблено висновок, що нещасний випадок, так, стався у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Згідно висновку акту (за формою Н-5) від 20.04.2011 розслідування нещасного випадку, що стався 28.02.2011 о 08.05 годин встановлено, що порушень вимог нормативних актів, наказів і вказівок МВС України з питань забезпечення безпеки життєдіяльності, що спричинили за собою нещасний випадок, позивачем допущено не було. Визнано, що позивач отримала 28.02.2011 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, як такі, що трапилися у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Наказом № 785 о/с від 20.07.2020 майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст.77 ч. 1 п. З (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію», з 23.07.2020 звільнено зі служби в поліції з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 17 років 07 місяців 20 днів, у пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги) 08 років 04 місяці 18 днів.

Відповідно до п. 11 свідоцтва про хворобу № 27/2020 від 09.07.2020 набуті позивачем: «Закрита черепно-мозкова травма (28.02.2011-струс головного мозку), з наслідками у вигляді посттравматичної енцефалопатії з вираженим лікворногіпертензивним синдромом, вестибуло-атактичним синдромом помірно вираженим, вираженим синдромом вегетативної дисфункції з вегето-судинними кризами, перебрастинічним синдромом», травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Згідно виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 за № 146246 та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 серії 12 ААБ № 146246 позивачу встановлена III група інвалідності з 19.08.2020, а також визначено, що причиною інвалідності є травма «так», пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №005875 від 19.08.2020 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40%.

Право на виплату одноразової грошової допомоги передбачено Законом, і лише у разі настання події, що надає право на проведення виплати такої допомоги, воно проводиться в порядку визначеному підзаконним нормативно-правовим актом.

Згідно п. 2 розділу II Порядку № 4 одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) поліцейського чи втрати працездатності поліцейського призначається та виплачується у випадках та в розмірах, визначених Законом України „Про Національну поліцію", особам, які мають право на її отримання, відповідно до цього Закону.

У той час, як свідчить копія виписки з акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 146246, долученої позивачем до матеріалів справи, 18.08.2020 позивачу встановлена III група інвалідності в наслідок травми пов`язаним з виконанням службових обов`язків , з втратою професійної працездатності - 40%.

В свою чергу згідно Акту форми Н-5* від 05.01.2021 та Акту № 1 форми Н-1* від 05.01.2020 встановлені обставини, за яких стався нещасний випадок з позивачем, а саме: 28.02.2011 приблизно о 08 год 25 хв викладач ЦЗД ЛУПППМ капітан міліції ОСОБА_1 на території ЛУПППМ під час пересування до робочого місця підслизнулася і впала, вдарившись при цьому головою о край бордюру.

Таким чином комісією встановлено, що нещасний випадок з позивачем у вигляді «ЗЧМТ- струс головного мозку (28.02.2011), підшкірна гематома лівої скроневої області» трапився в період проходження служби при виконанні службових (функціональних) обов`язків викладача ЦЗД ЛУПППМ.

В свою чергу будь-які належні докази, що позивач 28.11.2011 отримала травму в наслідок виконання завдань міліції визначених ст. 2 Закону України «Про міліцію» або обов`язків визначених ст. 10 цього Закону відсутні.

Позивачу у виплаті відмовлено так як її травма не пов`язана із виконанням повноважень та основних завдань міліції.

Таким чином вимоги позивача щодо зобов`язання ГУНП в Луганської області скласти висновок та прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності за п. 3 ч. 1 ст. 97, ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію» необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Ухвалою суду від 15.03.2021 позов залишено без руху (арк. спр. 63-64).

Ухвалою суду від 29.03.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (арк. спр. 69-70).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій та внутрішньо переміщеною особою, отримує пенсію по інвалідності внаслідок війни, що підтверджено копіями документів, а саме: паспорта громадянина України та картки фізичної особи - платника податків (12), довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 13), посвідченням учасника бойових дій (арк. спр. 14) та пенсійним посвідченням (арк. спр. 22).

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 (Дублікат) від 06.11.2015 позивач з 02.12.2002 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 по 23.07.2020 проходила службу в Національній поліції України (арк. спр. 20), що підтверджено довідкою без номера та без дати (арк. спр. 21).

Згідно з актом № 4 (за формою Н-1*) від 08.03.2011 про нещасний випадок зроблено висновок, що нещасний випадок, ТАК, стався у період проходження служби при виконанні службових обов`язків позивача (арк. спр. 32-33).

Відповідно до акту (за формою Н-5*) від 20.04.2011 розслідування нещасного випадку, що стався 28.02.2011 о 08.05 годин встановлено, що порушень вимог нормативних актів, наказів і вказівок МВС України з питань забезпечення безпеки життєдіяльності, що спричинили за собою нещасний випадок, позивачем допущено не було. Визнано, що позивач отримала 28.02.2011 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, як такі, що трапилися у період проходження служби при виконанні службових обов`язків (арк. спр. 34-36).

Згідно з висновку службового розслідування за результатами перевірки тілесних ушкоджень, отриманих 28.02.2011 працівником ЛУПППМ ОСОБА_1 від 15.03.2011 визнано, що позивач отримала 28.02.2011 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, як такі, що трапилися у період проходження служби при виконанні службових обов`язків (арк. спр. 28-30).

Відповідно до пункту 11 свідоцтва про хворобу № 27/2020 від 09.07.2020 набуті позивачем: «Закрита черепно-мозкова травма (28.02.2011-струс головного мозку), з наслідками у вигляді посттравматичної енцефалопатії з вираженим лікворно-гіпертензивним синдромом, вестибуло-атактичним синдромом помірно вираженим, вираженим синдромом вегетативної дисфункції з вегето-судинними кризами, церебрастенічним синдромом», травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків (арк. спр. 23-24, 92).

Наказом № 785 о/с від 20.07.2020 майора поліції ОСОБА_1 (0122293), слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст.77 ч. 1 п. 3 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію», з 23.07.2020 звільнено зі служби в поліції з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 17 років 07 місяців 20 днів, у пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги) 08 років 04 місяці 18 днів (арк. спр.18 ).

Згідно виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 за № 146246 та довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.08.2020 серії 12 ААБ № 146246 позивачу встановлена III група інвалідності з 18.08.2020 пов`язана з виконанням службових обов`язків (арк. спр. 25, 26, 93).

Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА №005875 від 19.08.2020 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40% (арк. спр. 27, 94).

19.08.2020 позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням їй ІІІ групи інвалідності, пов`язаної із травмою, отриманої під час виконання службових обов`язків та з проходженням служби в поліції (арк. спр. 37).

Листом від 09.09.2020 № 6199/111/22/05-2020 відповідач повернув документи позивачу (арк. спр. 38-39, 89).

Відповідно до акта № 1 про нещасний випадок (у тому числі поранення) (за формою Н-1*) від 05.01.2021 ліквідаційна комісія ГУМВС України у Луганській області дійшла наступного висновку, що нещасний випадок з позивачем у вигляді «ЗЧМТ - струс головного мозку (28.02.2011), підшкірна гематома лівої скроневої області», трапився в період проходження служби при виконанні службових обов`язків (арк. спр. 44-46, 97-98).

Згідно з актом (за формою Н-5*) від 05.01.2021 розслідування нещасного випадку, що стався 28.02.2011 о 08.05 годин з позивачем встановлено, що нещасний випадок з позивачем у вигляді «ЗЧМТ - струс головного мозку (28.02.2011), підшкірна гематома лівої скроневої області», трапився в період проходження служби при виконанні службових обов`язків (арк. спр. 40-43, 95-96).

11.01.2021 позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням їй ІІІ групи інвалідності, пов`язаної із травмою, отриманої під час виконання службових обов`язків, та з проходженням служби в поліції (арк. спр. 48, 91).

Відповідно до висновку про призначення одноразової грошової допомоги від 03.02.2021 відповідачем встановлено факт відсутності підстав виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю (арк. спр. 49, 90).

Листом № 177/111/22/05-2021 від 05.02.2021 відповідачем відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з чим, що отримана позивачем травма не пов`язана з виконанням службових обов`язків та основних завдань міліції (арк. спр. 50).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзиви учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 абз. 1 статті 92 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Аналіз частини першої статті 77 Закону № 580-VIII вказує на те, що самостійними підставами для припинення служби в поліції є звільнення поліцейського зі служби в поліції, зокрема через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції (пункт 2); за власним бажанням (пункт 7). У першому випадку звільнення зі служби в поліції відбувається за рішенням роботодавця (на підставі рішення медичної комісії про непридатність до служби), а в другому - за власною ініціативою, тобто за волевиявленням поліцейського.

За приписами пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:

- визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Позивача звільнено зі служби 23.07.2020, до відповідача із заявою звернулась 19.08.2020 та 11.01.2020, тобто у визначений строк.

Згідно з частиною другою статті 97 Закону № 580-VIII порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Так, відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 99 Закону № 580-VIII розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності: III групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Приписами частин третьої та шостої статті 100 Закону № 580-VIII передбачено, що у разі визначення інвалідності або часткової втрати працездатності без визначення інвалідності поліцейському, особі, звільненій зі служби в органах поліції, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення відсотка часткової втрати працездатності без визначення інвалідності або на день його (її) звільнення з органів поліції займав (займала) посаду в державному органі, установі, організації або у вищому навчальному закладі, які виконують роботу в інтересах держави та її безпеки, із залишенням на службі в поліції, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів тих органів державної влади, до яких вони були відряджені. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону № 580-VIII, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11.01.2016 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (надалі - Порядок № 4), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Ці Порядок та умови визначають механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), поліцейських в т.ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - навчальних закладів), поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій (далі - інших органів) (пункт 1 розділу І Порядку № 4).

Діяльність органів поліції та навчальних закладів у частині оформлення документів для виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського спрямована на забезпечення гарантованого державою соціального захисту поліцейського (пункт 1 розділу І Порядку № 4).

Згідно пункту 3 розділу І Порядку № 4 поліцейський вважається таким, що виконує службові обов`язки, якщо він забезпечує виконання основних завдань та повноважень поліції, визначених Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Закон), у тому числі під час участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або виконував основні завдання та повноваження міліції, що були визначені Законом України «Про міліцію».

Згідно з підпунктом 2 пункту 4 розділу І Порядку № 4 випадки, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського: під час виконання службових обов`язків (пункти 3, 5 частини першої статті 97 Закону) - випадок, пов`язаний із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання ОГД є у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати з якої встановлено інвалідність - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

За приписами пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 4 посадові особи органів поліції, навчальних закладів у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання ОГД відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 4 заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (додаток 1) подається керівнику органу поліції, навчального закладу за останнім місцем проходження служби поліцейським або за останнім місцем проходження поліцейським служби перед відрядженням до інших органів (далі - останнім місцем проходження служби).

Відповідно до пункту 3 розділу IV Порядку № 4 рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Дослідження підстав для виплати поліцейському одноразової грошової допомоги, передбачених частиною першою статті 97 Закону № 580-VIII, свідчить про самостійний характер кожної із вказаних груп підстав, а також про те, що їх виокремлення зумовлене потребами диференціації та пропорційного компенсування поліцейському або членам його сім`ї, батькам та утриманцям (у разі загибелі поліцейського) негативних для життя або здоров`я наслідків, пов`язаних з виконанням поліцейським службових обов`язків, з огляду на різний ступінь тяжкості таких наслідків.

Передбачена положеннями пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога є гарантованою соціальною виплатою, призначається поліцейському після звільнення зі служби в поліції у разі встановлення інвалідності через поранення (контузію, травму або каліцтво), отримане під час виконання службових обов`язків. За обставин, коли поліцейський зазнав поранення (контузії, травми або каліцтва), що не зумовлює його звільнення зі служби в поліції через хворобу та встановлення в подальшому поліцейському інвалідності, у частині першій статті 97 Закону передбачено й інші підстави, за яких особа може скористатися правом на отримання одноразової грошової допомоги, розмір якої, зокрема, передбачений пунктами 5, 6 статті 99 Закону, а не пунктом 3 статті 99 Закону.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що зазначені положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності трьох умов: причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення.

Аналогічна позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 05.02.2020 у справі №810/836/18, від 23.04.2020 у справі №822/999/18 та від 30.07.2020 у справі №127/25169/17.

Питання, пов`язані з розслідуванням та веденням обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах внутрішніх справ України, врегулюванні правовими нормами Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 № 1346 (далі - Порядок №1346).

Цей Порядок розроблено з метою врегулювання питань, пов`язаних з розслідуванням та веденням обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах внутрішніх справ України (пункт 1.1 Порядку № 1346).

Пунктом 2.1 Порядку №1346 передбачено, що розслідуванню підлягають раптові погіршення стану здоров`я, поранення, травми, у тому числі отримані внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострі професійні захворювання і гострі професійні та інші отруєння, теплові удари, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, інші ушкодження, отримані внаслідок аварій, пожеж, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани та інші надзвичайні події), контакту з тваринами, комахами та іншими представниками фауни і флори, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення потерпілого на іншу (легшу) роботу терміном не менш як на один робочий день, а також випадки смерті в підрозділі (далі - нещасні випадки).

Відповідно до пункту 3.9 Порядку № 1346 комісія з розслідування визнає, що "нещасний випадок трапився при виконанні службових обов`язків", якщо він трапився в період проходження служби під час: перебування на робочому місці, на території підрозділу або в іншому місці роботи чи служби (далі - робота) з моменту прибуття потерпілого в підрозділ до його відбуття, що фіксується відповідно до правил внутрішнього розпорядку підрозділу, у тому числі протягом робочого та надурочного часу, або, за дорученням керівника, у неробочий час.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач отримала травму перебуваючи на території спортивного майданчика училища.

Згідно зі статтею 101 Закону № 580-VIII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком:

а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;

б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);

г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Таких обставин, що спричиняють неможливість призначення та виплату позивачу ОГД за заявами, відповідачем не встановлювалось.

Суд, вирішуючи питання про право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, враховує обов`язкові умови, а саме: інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції; інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції; причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Судом встановлено, що позивач отримала травму, яка відповідно до актів форми Н-1* та Н-5*, отримана нею в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, що підтверджено свідоцтвом про хворобу № 27/2020. 23.07.2020, позивач звільнена зі служби в поліції через хворобу та 18.08.2020 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в поліції, ступінь втрати професійної працездатності 40 %.

Крім того, позивач неодноразово лікувалась стаціонарно та амбулаторно з приводу головного болю (арк. спр. 23-24, 92).

Суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено наявність всіх умов, необхідних для застосування до спірних правовідносин положення пункту 3 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII.

Суд наголошує, що позивач звернулась до відповідача з рапортом у визначений строк.

Відповідачем, в свою чергу, 03.02.2021 складено висновок про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Посилання відповідача, що позивач не отримала травму під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, суд оцінює критично з мотивів викладених в рішенні суду та зазначає.

Порядком № 1346 визначено Комісія з розслідування визнає, що "нещасний випадок трапився при виконанні службових обов`язків", якщо він трапився в період проходження служби під час (пункт 3.9, 3.10), або не пов`язаний з виконанням службових обов`язків" (пункт 3.11).

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд дійшов висновку, що відмова Головного управління Національної поліції в Луганській області у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення позивачу III групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в поліції, що складена у вигляді висновку про призначення одноразової грошової допомоги від 03.02.2021 та затверджена 03.02.2021 (без зазначення номеру) є протиправною, а тому, як наслідок, позовні вимоги належать до задоволення шляхом визнання протиправним та скасування висновку Головного управління Національної поліції в Луганській області про призначення одноразової грошової допомоги 03.02.2021, затвердженого 03.02.2021 (без зазначення номеру).

Враховуючи, що 23.07.2020 наказом № 785 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII (через хворобу), а 18.08.2020 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в поліції суд дійшов висновку, що позивач має право на одноразову грошову допомогу у розмірі, передбаченому підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 99 Закону № 580-VIII - III групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги прийнято 03.02.2021.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено, що у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 2270,00 гривень.

Таким чином, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку отриманням захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності (40 %) з визначенням III групи інвалідності у розмірі 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Щодо визнання дії відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги неправомірними, суд зазначає.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 2 КАС України).

Наука адміністративного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту.

Відтак, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права (свободи, інтересу), бути адекватним наявним обставинам.

Між тим, у контексті обставин цієї справи, суд констатує, що позивач, обравши такий спосіб захисту порушених прав, як визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, адже задоволення такої позовної вимоги жодним чином не поновить її права.

Оскільки у випадку, що розглядається, самі по собі вказані дії відповідача не є юридично значимими для спірних правовідносин, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є саме визнання протиправним та скасування висновку про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.

Таким чином, підстав для задоволення даної вимоги відсутні.

За встановлених обставин також не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання відповідача скласти та прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, оскільки суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, передумовою чого є саме прийняття рішення про призначення виплати ОГД з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги.

Згідно за статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на сплату судового збору суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією про сплату від 21.03.2021 № 11885 (арк. спр. 67).

Оскільки позов задовольняється частково, лише з корегуванням обраного позивачем способу судового захисту, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн суд присуджує позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката суд зазначає таке.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частинами першою, сьомою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність":

договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1);

- гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, представником позивача надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги № 011/21 від 01.03.2021 та додатку № 1 до вказаного договору (арк. спр. 52-56, 57-58), акт здавання - приймання наданих послуг за договором № 011/21 від 09.03.2021 (арк. спр. 59) та прибутковий касовий ордер № 011 від 01.09.2021 (арк. спр. 60).

Згідно з актом здавання - приймання наданих послуг за договором № 011/21, здійснено:

- усна консультація (60 хвилин, виконавець адвокат Шепель М.В.) вартістю 300,00 грн;

- аналіз та вивчення документів (60 хвилин, виконавець адвокат Шепель М.В.) вартістю 300,00 грн;

- аналіз аналогічної судової практики (120 хвилин, виконавець адвокат Шепель М.В.) вартістю 600,00 грн;

- складання позовної заяви (11 сторінок, 300 хвилин виконавець адвокат Шенель М.В.) вартістю 2400,00 грн, всього 3600,00 грн.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі "East/West Aliance Limited" проти України"), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Суд зазначає, що в договорі про надання правової допомоги від 01.03.2021 № 011/21, укладеним між адвокатом Шепель М.В. та ОСОБА_1 не конкретизовано предмет надання правничої допомоги, а у пункті 1.2 зазначено, що адвокат надає замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останньої в будь-яких правоохоронних органах, зокрема Національній поліції України, прокуратурі, СБУ, ДБР, органах МВС тощо, а також в усіх цивільних, адміністративних та кримінальних справах в усіх судах, зокрема, адміністративних судах.

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що за правову допомогу, а Клієнт зобов`язаний сплатити за них грошову суму у розмірі встановленому Додатком № 1 цього Договору.

У додатку № 1 до вказаного договору (арк. спр. 57) вказано, що базова вартість встановлена п. 1.1 Договору, складає: 3600,00 грн.

Відповідно до Додатку № 1 вартість послуги «Аналіз аналогічної судової практики» складає (2 години) 600,00 грн, проте представником позивача в позовній заяві наведено лише практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, що стосується розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката. Судової практики щодо вирішення спірного питання представником позивача взагалі не наведено.

Крім того, суд погоджується з твердженням відповідача, що надання такої послуги, як аналіз аналогічної судової практики, не може бути віднесено до витрат пов`язаних з правничою допомогою визначені в Законі України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Вивченням змісту позову, суд зазначає, що частина сторінки 3, сторінка 4, та частина сторінки 5 відповідає змісту Рішення Конституційного Суду № 3-р(І)/2020 від 22.04.2020, посиланням на яке зазначене в статті 97 Закону № 580-VIII, та майже дві сторінки позову це обґрунтування правничої допомоги.

З огляду на викладене, з урахуванням практики Верховного Суду, враховуючи складання адвокатом значної кількості однотипних позовів, а також враховуючи часткове задоволення судом позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 91, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Шепель Марини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (ідентифікаційний код 40108845, місцезнаходження: 93406, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 1) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати висновок у Головного управління Національної поліції в Луганській області про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з інвалідністю у розмірі 0,00 грн від 03.02.2021, затверджений 03.02.2021 (без зазначення номеру).

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності (40 %) із визначенням III групи інвалідності відповідно до пункту 3 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 4 від 11.01.2016, у розмірі, передбаченому підпунктом «в» пункту 3 частини першої статті 99 Закону України «Про Національну поліцію».

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива