Справа № 240/12067/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державна судова адміністрація України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Житомирського окружного адміністративного суду (далі - відповідач, Житомирський ОАС) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон України №2453-VI), виходячи із розміру посадового окладу суддів у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік на рівні 3200 грн. за період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн за період з січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» на рівні 4173 грн. за період з 1 січня 2019 року до 15 травня 2019 року та зобов`язати нарахувати та виплатити суддівську винагороду за вказаний період у відповідному розмірі за вирахуванням вже виплачених коштів.

Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державну судову адміністрацію України (далі - третя особа, ДСА України).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, третя особа подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано позицію Верховного Суду, викладену у постановах за результатами розгляду аналогічних справ. Наголошує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII (далі - Закон України №1774-VIII) змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Отже розмір суддівської винагороди, визначений Законом України №2453-VI, не змінився. До того ж, рішення Конституційного Суду України у справі №11-р/2018 набрало чинності 04 грудня 2018 року, а тому правові підстави для нарахування суддівської винагороди у розмірі 15 прожиткових мінімумів виникли тільки з вказаної дати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що Указом Президента України від 30 червня 2011 року позивача переведено на посаду судді Житомирського окружного адміністративного суду. Протягом 2017-2019 років суддівська винагорода виплачувалась позивачу виходячи із розрахункової величини, встановленої пунктом 3 розділа II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII.

У період з 1 січня 2017 року до 15 травня 2019 року позивачем ще не було пройдено кваліфікаційне оцінювання за Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII).

02 грудня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок та виплату суддівської винагороди із розрахунку суддівської винагороди у розмірі, встановленому частиною 3 статті 133 Закону України №2453-VI, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік на рівні 3200 грн. за період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн за період з січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» на рівні 4173 грн. за період з 1 січня 2019 року до 15 травня 2019 року.

У відповіді від 03 грудня 2019 року Житомирський ОАС зазначив, що суддівська винагорода за період з 1 січня 2017 року до 15 травня 2019 року виплачувалась позивачу виходячи із розрахункової величини, встановленої пунктом 3 розділа II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII та, відповідно, - позивачу не може бути здійснений перерахунок заробітної плати через те, що суд може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці для відповідного місцевого суду та не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок розміру суддівської винагороди.

Уважаючи розмір нарахованої та виплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2017 року по 15 травня 2019 року протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що починаючи з 1 січня 2017 року розрахункова величина у розмірі 1600,00 грн., що визначена у Законі України № 1774, який не є спеціальним нормативно-правовим актом у питаннях регулювання правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад при визначенні суддівської винагороди обчислюється не з огляду на правомірні очікування суддів (з розміру мінімальної заробітної плати), а з розрахункової величини, удвічі нижчої.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини 3 статті 129 Закону України №2453-VІ у редакції до 01 січня 2015року посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VII, що набрав законної сили з 01 січня 2015 року, в абзаці 1 частини 3 статті 129 Закону України №2453-VІ цифра 15 замінено цифрою 10.

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, що набрав чинності з 29 березня 2015 року, Закон України №2453-VІ викладено у новій редакції. Зокрема, розмір суддівської винагороди частина 3 статті 133 цього Закону визначено в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З 15 травня 2018 року абзац 2 пункта 3 Розділа ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VІІІ викладено у новій редакції, а саме: до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 135 цього Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 22 розділа XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункта 23 цього розділа до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України № 2453-VІ.

Як убачається із матеріалів прави, спірні правовідносини виникли у зв`язку із тим, що на думку позивача, відповідач протиправно не нараховував та не виплачував їй як судді Житомирського ОАС суддівську винагороду у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України № 2453-VІ, виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законами України про державний бюджет України на відповідний, 2017, 2018 та 2019 рік».

Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також вирішуючи питання щодо правильності їх застосування судом першої інстанції, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Норма частини 3 статті 133 Закону України № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього.

З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять зазначену правову норму і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до частини 3 статті 133 Закону України № 2453-VI є пункт 3 розділа ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Отже, з 1 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, та, відповідно, суддівської винагороди визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати.

За цих обставин колегія суддів констатує відсутність підстав для обчислення розміру суддівської винагороди позивача, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому Законами України про Державний бюджет на відповідний рік з 1 січня 2017 року.

У такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі суддів, і водночас передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року № 812/727/17 та від 12 червня 2020 року у справі № 620/784/19.

При цьому Верховний Суд зазначив, що до 01 січня 2017 року Закони України № 2453-VI та №1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Досліджуючи мету прийняття Закону України № 1774-VIII Верховний Суд наголосив, що він направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати. Так, з огляду на положення Закону України «Про бюджет України на 2017 рік» розмір заробітної плати зріс вдвічі.

Наслідком прийняття такого Закону стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка почала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

Отже, з прийняттям Закону України № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивач, не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів.

З огляду на викладене, суддівську винагороду для нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу необхідно обчислювати відповідно до статті 133 Закону України № 2453-VI в первинній редакції, але з урахуванням приписів пункта 3 розділа ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ у наведеній редакції, тобто до 03 грудня 2018 року з розрахунку 10, а з 04 грудня 2018 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого визначається Законами про Державний бюджет України на відповідні роки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18, від 9 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 12 червня 2020 року у справі № 620/784/19.

Такий правовий висновок також узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 11 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, ухваленим за результатами розгляду зразкової справи Пз/9901/17/19 (№200/9195/19-а).

Окрім того, Верховний Суд у рішеннях, ухвалених у подібних правовідносинах, звертав увагу на вже вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за Законами України № 2453-VI та №1402-VIIІ є однаковим, тому і розрахункова величина повинна бути однаковою. Інший підхід буде мати ознаки дискримінації та не буде відповідати меті, закладеній в Законі №1402-VIIІ, а саме: збільшення суддівської винагороди суддям, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.

Аналогічний підхід до застосування положень Законів України №2453-VI, №1402-VIII та №1774-VIII у подібних правовідносинах Верховний Суд висловив і у постановах від 06 червня 2018 року у справі №806/1373/17 та у справі №819/782/17, від 13 червня 2018 року у справі №805/2459/17-а та у справі №826/4821/17, від 06 грудня 2018 року у справі №816/1244/17, від 26 червня 2019 року у справі №804/3789/17, від 21 лютого 2020 року у справі №819/622/17, від 27 лютого 2020 року у справі №815/3907/17, від 05 березня 2020 року у справі №820/2567/17 та від 12 квітня 2021 року у справі №240/12065/19.

Колегія суддів не вбачає підстав для не врахування указаних висновків щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскарження протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька