Справа № 320/12022/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Волошиновича Олега Петровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

В С Т А Н О В И В :

З огляду на поштовий трек-номер за № 64616 ОСОБА_1 звернулася 16 листопада 2020 до Київського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Київській області №Ф-1387-17-У від 04.09.2020 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 115823,95 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. визнано причини пропуску строку звернення до суду неповажними та позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом було неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Зауважує, що суд першої інстанції мав проаналізувати обставини у справі щодо явної протиправної поведінки контролюючого органу, врахувати, що станом на дату винесення спірної вимоги, стороною позивача здійснювався судовий процес оскарження іншої вимоги за аналогічний період та за аналогічну суму.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року продовжено строк розгляду справи № 320/12022/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) на п`ятнадцять днів.

29.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, ухвала підлягає скасуванню, з наступних підстав.

У справі, яка розглядається, спір виник у зв`язку із незгодою позивача з вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1387-17-У від 04.09.2019.

З даним позовом позивач звернулася до суду 16.11.2020 року, що підтверджується штампом Укрпошти.

Однак, судом першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху, зазначено, що до суду з цим адміністративним позовом позивачка звернулась 20.11.2020, більше ніж через рік з моменту виникнення у неї права на оскарження вимоги про сплати боргу, а отже, з пропуском 6-ти місячного строку, визначеного законом, без обґрунтування у позовній заяві причин пропущення строку та зазначення підстав для його поновлення та не надання доказів на підтвердження обставин поважності причин пропуску строку.

Тому, ухвалою від 23 листопада 2020 року суддя залишив цей позов без руху та запропонував заявникові зазначити поважні причини, які стали на заваді звернення до суду до ГУ ДПС у Київській та/чи до суду з 04.09.2019 з поданням суду документів, якими підтверджені такі причини.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем було отримано спірну вимогу « 18.10.2020», однак до суду позивач звернувся із пропуском десятиденного строку звернення до суду. При цьому, викладені позивачем в обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду обставини не є поважними.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції поверхневими та такими, що не відповідають завданню адміністративного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенню судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, виходячи із наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Згідно із частиною першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Але, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Разом з тим, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. День, коли особа дізналася про порушення свого права,- це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладених у постанові Верховного суду по справі № 813/3756/17 від 23.04.2020 року.

Враховуючи зазначений висновок, та аналізуючи зміст позовних вимог, колегія суддів встановила наступне.

30.05.2017 року ФОП ОСОБА_1 була припинена, що свідчить про те, що податкові зобов`язання ОСОБА_1 щодо сплати ЄСВ могли виникати тільки до моменту припинення її як ФОП, а саме до 30.05.2017 року.

Перевірки з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства ОСОБА_1 проводились контролюючим органом лише у 2014 та 2017 році. За результатами зазначених перевірок було складено відповідні акти і вимоги.

На підставі п.77.1 п.77.2 п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України податковим органом проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово- господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 року. За результатами перевірки складено акт від 29.12.2014 №75/173/ НОМЕР_1 .

У 2017 році було проведено документальну планову перевірку, на підставі якої було винесено Акт№ 425/10-36-13-09/ НОМЕР_2 від 23.06.2017 року.

Таким чином, вимоги щодо сплати ЄСВ могли бути винесені на підставі актів перевірок, які були проведені у 2014 та 2017 роках, та до моменту припинення ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця.

21.06.2019 року ОСОБА_1 отримано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1387-17 від 10.06.2019 року з якої вбачалось, що згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів за ОСОБА_1 обліковується борг по сплаті внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 116380,50 грн., який складається з: 1. Суми основного боргу в розмірі 112735,25 грн.; 2. Суми штрафу в розмірі 2230,70 грн.; 3. Суми пені в розмірі 1414,55 грн.

Не погоджуючись з вказаною вимогою, в липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1387-17 від 10.06.2019 року.

26 листопада 2019 року Рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі №320/3888/19, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 10.06.2019 № Ф-1387-17 про сплату боргу (недоїмки). Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області повернуто особі, яка її подала.

Причому, під час розгляду справи №320/3888/19 суд дійшов висновку, що відповідач без жодних правових підстав створив передумови для виникнення у позивача заборгованості і, формуючи спірну вимогу від 10.06.2019 № Ф-1387-17 про сплату боргу (недоїмки), контролюючий орган діяв недобросовісно та необгрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, всі вимоги за 2014 та 2017 роки були скасовані, а вимога по сплаті ЄСВ на підставі Акту від 23.06.2017 року була предметом судового розгляду та скасована Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №320/3888/19.

Окрім того, вбачається, що Вимога № Ф-1387-17-У від 04.09.2019 року є аналогічною до вимоги № Ф-1387-17 від 10.06.2019 року та сформована на підставі одного і того ж акту перевірки і видана за аналогічні періоди.

З наведеного вбачається, що у ОСОБА_1 як фізичної особи, яка вже не є підприємцем, не виникало обов`язку дізнаватися про порушення своїх прав відповідачем, та могла сподіватися на те, що відповідач відповідно до рішення суду анулює свої вимоги враховуючи сплив строку припинення підприємницької діяльності.

При цьому, судом першої інстанції не виявлено, що оскаржувані позивачем дії податкової є ширшими, чим оскарження вимоги по сплаті ЄСВ, а полягають в оскарженні очевидно неправомірних дій суб`єкта владних повноважень, які полягають в ігноруванні рішень суду.

Таким чином, оскільки позивач не очікував та мав очікувати протиправних дій контролюючого органу, та як результат не міг належним чином захистити свої права, та зважаючи на те, що ФОП ОСОБА_1 була припиненою 30.05.2017 року, податкове зобов`язання щодо сплати ЄСВ не було узгодженим з огляду на його оскарження у судовому порядку, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неповажності пропуску строку звернення позивача до суду з даним позовом.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", №47273/99, пп. 50-51 та 69, та "Walchli v. France", № 35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним". Для того щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права" (рішення у справах "Bellet v. France" та "Nunes Dias v. Portugal").

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Perez de Rada Cavanilles v. Spain").

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення про повернення позовної заяви суд першої інстанції допустився надмірного формалізму та фактично позбавив позивача гарантованого йому національним та Європейським законодавством права на доступ до правосуддя.

Враховуючи викладені обставини та докази у їх сукупності, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України, а також неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви.

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Таких же висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2019 року по справі № 826/9584/18. Зазначений висновок хоч і стосується інших правовідносин, проте застосований у ньому підхід до визначення меж формалізму може бути врахований під час розгляду даного адміністративного позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової ухвали про направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Згідно ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції, внаслідок порушення норм процесуального права, скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Повне судове рішення складено 19.05.2021 р.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, ч. 1 п. 4 ст. 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційниий суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Волошиновича Олега Петровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль