Справа № 380/4364/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4364/20 пров. № А/857/6258/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Затолочного В.С., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

представника позивача Фостяка О.Я.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні відпустки,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Сасевич О.М.,

час ухвалення рішення - 10:30:10,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 05 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, в якому просила: стягнути вихідну допомогу у зв`язку із звільненням в розмірі 22918,35 грн; стягнути грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як працівнику, який має дитину, у зв`язку з її усиновленням у розмірі 31757,70 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно не виплачено їй вихідну допомогу, з посиланням на нерозповсюдження на неї приписів КЗпП України. Вважає, що оскільки виплата вихідної допомоги передбачена загальними нормами трудового законодавства за відсутності спеціальних норм, які б таку виплату обмежували, то відповідач безпідставно не виплатив їй при звільненні таку допомогу. Право на вихідну допомогу передбачене ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 22918,38 грн вихідної допомоги, у зв`язку із звільненням. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 31757,70 грн грошової компенсації за невикористані дні відпустки як працівнику, який має дитину, у зв`язку з її усиновленням.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що працівнику, якого звільнено, у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією, банкрутством або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а тому відповідач протиправно не виплатив ОСОБА_1 вихідної допомоги. Оскільки ст. 83 КЗпП України не передбачено вичерпного переліку відпусток працівникам, які мають дітей, що підлягають компенсації, а тому виключенням не є і відпустка працівнику, який має усиновлену дитину, що передбачена ст. 182 КЗпП України та ст. 18-1 Закону України «Про відпустки», компенсацію за яку слід стягнути з відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Львівська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законами № 1697-VII та № 113-IX, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, а тому позивач не набув права на її отримання. Також, вказує, що відпустка у зв`язку з усиновленням не є щорічною відпусткою, а є соціальною відпусткою, яка була використана позивачем у 2012 році тривалістю 17 календарних днів.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, у разі звільнення з посади прокурора у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, а бо в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури , то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України у відповідній частині, зокрема ст. 44 КЗпП України. Також, зміни, внесені Законом № 113-IX в Закон України «Про прокуратуру» та в КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Законодавством передбачено право на отримання оплачуваної відпустки працівником, який усиновив дитину, терміном 56 днів, а позивач використала лише 17 днів.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення першої інстанції.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з 11 лютого 2000 року по 04 травня 2020 року ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури Львівської області, займаючи різні посади.

30 квітня 2020 року прокурором Львівської області було видано наказ № 622к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організаційного та правового забезпечення Прокуратури Львівської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04 травня 2020 року.

Згідно цього наказу, відділ фінансування та бухгалтерського обліку Прокуратури Львівської області було зобов`язано провести із ОСОБА_1 повний розрахунок, у відповідності до вимог чинного законодавства, у тому числі виплатити грошову компенсацію за 288 календарних днів невикористаних відпусток.

15 травня 2020 року позивач звернулася до Прокуратури Львівської області із заявою щодо виплати належних їй вихідної допомоги при звільненні та компенсації 39 днів невикористаної відпустки працівникам, які мають дітей, як працівнику, що усиновила дитину.

Прокуратура Львівської області листом від 19 травня 2020 року №11-3097-20 повідомила позивача, що ні Законом України «Про прокуратуру», який вважається законом спеціальної дії, ні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена; усі належні виплати останній проведено на підставі наказу, а будь-яка заборгованість відповідача щодо виплати ОСОБА_1 сум коштів відсутня.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VI), організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 51 Закону № 1697-VII загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У свою чергу, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Колегія суддів звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Колегія суддів зазначає, що КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст. 1 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Однак, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України, не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-VII та ч. 4 ст. 40 КЗпП України, передбачає виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), то вона набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо розрахунку вихідної допомоги при звільненні належної до виплати позивачу в сумі 22918,35 грн, оскільки середньоденна заробітна плата позивача згідно наявних в матеріалах справи довідок Прокуратури Львівської області від 06 травня 2020 року № 18/1057 та Львівської обласної прокуратури від 30 вересня 2020 року № 21-1184 становить 1091,35 грн, середньомісячна заробітна плата становить 22918,35 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки як працівнику, який має дитину, у зв`язку з її усиновленням, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 24 Конституції України рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У постановах від 10 квітня 2019 року у справі №820/1363/17 та від 26 квітня 2019 року у справі №806/536/16 Верховний Суд прийшов до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частиною 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст. 182 КЗпП України працівникам, які усиновили дитину з числа дітей-сиріт або дітей, позбавлених батьківського піклування, надається одноразова оплачувана відпустка у зв`язку з усиновленням дитини тривалістю 56 календарних днів (70 календарних днів - при усиновленні двох і більше дітей) без урахування святкових і неробочих днів після набрання законної сили рішенням суду про усиновлення дитини. Така відпустка надається за умови, що заява про надання відпустки надійшла не пізніше трьох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду про усиновлення дитини.

Також, згідно ст. 18-1 Закону України «Про відпустки» особі, яка усиновила дитину з числа дітей-сиріт або дітей, позбавлених батьківського піклування, надається одноразова оплачувана відпустка у зв`язку з усиновленням дитини тривалістю 56 календарних днів (70 календарних днів - при усиновленні двох і більше дітей) без урахування святкових і неробочих днів після набрання законної сили рішенням суду про усиновлення дитини (якщо усиновлювачами є подружжя - одному з них на їх розсуд). Особа, яка усиновила дитину, має право на відпустку у зв`язку з усиновленням дитини за умови, якщо заява про надання відпустки надійшла не пізніше трьох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду про усиновлення дитини.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 83 КЗпП України не передбачено вичерпного переліку відпусток працівникам, які мають дітей, що підлягають компенсації, а отже виключенням не є і відпустка працівнику, який має усиновлену дитину, що передбачена ст. 182 КЗпП України та ст. 18-1 Закону України «Про відпустки».

Щодо доводів відповідача про те, що відпустка у зв`язку з усиновленням не є щорічною відпусткою, а є соціальною відпусткою, та була використана позивачем у 2012 році тривалістю 17 календарних днів, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, з наявних в матеріалах справи копії рапорту ОСОБА_1 на ім`я прокурора Львівської області від 03 грудня 2012 року, копії наказу прокурора Львівської області № 2255к від 05 грудня 2012 року слідує, що позивачем використана вищевказана відпустка тривалістю 17 календарних днів.

Проте, відпустка у зв`язку з усиновленням дитини є одноразовою і надається тривалістю 56 календарних днів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідачем не оспорюється право позивача на відпустку, у зв`язку з усиновленням дитини.

З вищенаведеного слідує, що на день звільнення позивача нею не було використано 39 календарних днів відпустки, у зв`язку із усиновленням дитини (56 днів - 17 днів).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу належить до виплати грошова компенсація за невикористані дні відпустки, у зв`язку з усиновленням дитини у розмірі 31757,70 грн (814,30 грн*39 днів), оскільки згідно наданого Львівською обласною прокуратурою детального розрахунку суми компенсації за календарні дні невикористаної відпустки позивача, а також розрахункових листів за 2019-2020 роки компенсація за один календарний день невикористаної відпустки становить 814,30 грн.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі № 380/4364/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. С. Затолочний
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 20 травня 2021 року.