Справа № 640/5040/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м. Київ № 640/5040/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський річковий порт»

до Державної екологічної інспекції України

про визнання протиправним та скасування припису від 20.02.2020 року №2/10-001 в частині,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський річковий порт» (далі також - позивач, ТОВ, ПрАТ) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної екологічної інспекції України (далі також - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати Припис Державної екологічної служби України №2/10-001 від 20.02.2020 року в частині пункту 3, а саме оформлення документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою під Ново-Українським родовищем пісків.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що на підставі висновків Акту позапланової перевірки винесено Припис №2/10-001 від 20.02.2020 року, в пункті 3 якого зобов`язано ПрАТ «Київський річковий порт» усунути порушення вимог природоохоронного законодавства виявлених підчас позапланової перевірки, а саме, до 20.08.2020 року отримати документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою під Ново-Українським родовищем пісків.

Проте, позивач вважає цю вимогу Припису протиправною, оскільки згідно чинного законодавства України встановлено, що у разі наявності у суб`єктів господарювання розроблених та погоджених в уставленому законом порядку з державними органами проектів, що визначають місце та порядок проведення конкретного виду робіт на ділянці дна водного об`єкта та відповідних дозволів на користування надрами, у останніх відсутній обов`язок здійснювати розроблення документації із землеустрою та посвідчення прав на земельні ділянки у відповідності до статей 125, 126 Земельного кодексу України.

Як наслідок, видобування корисних копалин на земельних ділянках дня річок, озер, водосховищ, морів та інших водних об`єктів здійснюється суб`єктами господарювання відповідно до отриманих спеціальних дозволів на користування, який у позивача наявний.

Враховуючи викладене, позивач просить суд скасувати пункт 3 Припису Державної екологічної служби України №2/10-001 від 20.02.2020 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Через канцелярію суду 27.03.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з тих підстав, що у позивача відсутні підтверджуючі документи на право користування земельною ділянкою під кар`єром відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Приватне акціонерне товариство «Київський річковий порт» зареєстровано у червні 1996 року, основним видом діяльності якого, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є будування суден і плавучих конструкцій (основний); добування піску, гравію, глин і каоліну; надання допоміжних послуг у сфері добування інших корисних копалин і розроблення кар`єрів; пасажирський річковий транспорт; допоміжне обслуговування водного транспорту; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Місце провадження господарської діяльності позивача щодо видобування піску, придатного для виробництва будівельних розчинів: Ново-Українське родовище, (мілководна частина Канівського водоймища Обухівського району Київської області).

На підставі наказу Державної служби геології та надр України від 19.07.2017 року №326 Публічному акціонерному товариству «Київський річковий порт» видано Спеціальний дозвіл на користування надрами від 05.11.1996 року №672, відповідно до змісту якого, метою користування надрами є видобування піску, придатного для виробництв будівельних розчинів на ділянці Ново-Українське родовище (Київська область, Обухівський район), дію якого продовжено до 05.11.2036 року.

У період з 07.02.2020 року по 20.02.2020 року на підставі Наказу на перевірку №44 від 06.02.2020 року та посвідчення (направлення) №4 від 06.02.2020 року Державною екологічною інспекцією України проведено позапланову перевірку дотримання ПрАТ «Київський річковий порт» вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

За результатами проведення позапланової перевірки щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів

Відповідачем складено Акт перевірки №2/10-001 від 20.02.2020 pоку, згідно із змісту якого Державною екологічною інспекцією України виявлені порушення, зокрема статей 125, 126 Земельного кодексу України, частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме відсутні документи, що

підтверджують право користування земельною ділянкою під кар`єром.

На підставі висновків Акту перевірки, Державною екологічною інспекцією України винесено оскаржуваний Припис №2/10-001 від 20.02.2020 pоку, пунктом 3 якого зобов`язано ПрАТ «Київський річковий порт» усунути порушення вимог природоохоронного законодавства виявлених під час позапланової перевірки, зокрема, до 20.08.2020 року отримати документи, що підтверджують право користування земельною ділянкою під Ново-Українським родовищем пісків.

Вважаючи цей пункт Припису протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Земельним кодексом України від 25.10.2001 року № 2768-III (далі також - ЗК України), Водним кодексом України від 06.06.1995 року № 213/95-ВР (далі також - ВК України), Порядком видачі дозволів щодо проведення робіт на землях водного фонду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №557 (далі також - Порядок), в чинних редакціях на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтями 18, 19 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико- культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 58 ЗК України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Відповідно до частин першої - третьої статті 66 ЗК України до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд.

Землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених в установленому порядку державних норм і проектної документації, а відведення земельних ділянок здійснюється з урахуванням черговості їх освоєння.

Земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються власникам спеціальних дозволів на дослідно-промислову розробку родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами (із автоматичним продовженням строку дії сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами) без зміни цільового призначення цих земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення та водного фонду.

Статтею 86 Водного кодексу України визначено, що на землях водного фонду можуть проводитися роботи, пов`язані з будівництвом гідротехнічних, лінійних та гідрометричних споруд, інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, поглибленням дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин (крім піску, гальки і гравію в руслах малих та гірських річок), розчисткою русел річок, каналів і дна водойм, прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Місця і порядок проведення зазначених робіт визначаються відповідно до проектів, що погоджуються з обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства (крім робіт на землях, зайнятих морями, а також робіт, пов`язаних з будівництвом, облаштуванням та утриманням інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Так, відповідно до пункту 7 статті 14 ВК України до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить встановлення порядку видачі дозволів на спеціальне водокористування, будівельні, днопоглиблювальні роботи, видобування піску і гравію, прокладання кабелів, трубопроводів та інших комунікацій на землях водного фонду, а також розробки та затвердження нормативів скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти.

Порядок видачі дозволів щодо проведення робіт на землях водного фонду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №557.

Згідно з пунктом 3 цього Порядку, дозволи видаються: Мінекоенерго - у разі проведення робіт на землях водного фонду в межах прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів, у внутрішніх морських водах, лиманах і територіальному морі; Держводагентством за погодженням з Мінекоенерго - у разі проведення на землях водного фонду днопоглиблювальних робіт, робіт з прокладення кабелів, трубопроводів та інших комунікацій (крім робіт на землях водного фонду в межах прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів, у внутрішніх морських водах, лиманах і територіальному морі).

Пунктом 5 зазначеного Порядку встановлено, що для отримання дозволу суб`єкт господарювання подає заяву до відповідного органу, уповноваженого його видавати. До заяви додаються: засвідчені юридичною особою копії установчих документів (для юридичних осіб); засвідчені фізичною особою - підприємцем копії паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків - фізичної особи, крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку у паспорті (для фізичних осіб - підприємців); проект на проведення робіт на землях водного фонду (крім проведення робіт, пов`язаних з експлуатаційним днопоглибленням на внутрішніх підхідних, судноплавних каналах та портових акваторіях, з метою підтримання заданих навігаційних габаритів), погоджений Держводагентством та Держгеонадрами; результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Видача дозволу погоджується з органами місцевого самоврядування, Держгеокадастром (у разі проведення робіт на землях водного фонду в межах прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів, у внутрішніх морських водах, лиманах і територіальному морі) або його територіальними органами (у разі проведення робіт на інших землях водного фонду), Держрибагентством (у разі проведення робіт на рибогосподарських водних об`єктах), територіальними органами Держлісагентства (у разі проведення робіт у лісах на землях водного фонду), Мінінфраструктури (у разі проведення робіт в межах судноплавних шляхів загального користування, судноплавних шлюзів та портових гідротехнічних споруд).

У разі проведення на землях водного фонду робіт, пов`язаних з експлуатаційним днопоглибленням на внутрішніх підхідних, судноплавних каналах та портових акваторіях, з метою підтримання заданих навігаційних габаритів суб`єкт господарювання для отримання дозволу подає разом із заявою завірені в установленому порядку: копії статуту (положення); копії паспорта акваторії та/або судноплавного, внутрішнього підхідного каналу; дані останніх контрольних промірів глибин з обґрунтуванням (розрахунком) обсягів днопоглиблювальних робіт; матеріали щодо оцінки впливу на навколишнє природне середовище.

Роботи на землях водного фонду, пов`язані з експлуатаційним днопоглибленням на внутрішніх підхідних, судноплавних каналах та портових акваторіях, проводяться на підставі дозволу, який видається один раз на весь період експлуатації внутрішніх підхідних, судноплавних каналів та портових акваторій за умови незмінності технічних характеристик акваторії порту, внутрішнього підхідного, судноплавного каналу, визначених паспортом, технологічних рішень та умов виконання робіт.

Питання щодо видачі дозволу на проведення робіт, пов`язаних з експлуатаційним днопоглибленням на внутрішніх підхідних, судноплавних каналах та портових акваторіях, не потребує погоджень, передбачених абзацом п`ятим цього пункту.

Проведення робіт, пов`язаних з експлуатаційним днопоглибленням на внутрішніх підхідних, судноплавних каналах та портових акваторіях, супроводжується комплексним екологічним моніторингом з відшкодуванням збитків, заподіяних навколишньому природному середовищу та водним біоресурсам, за фактично виконаними роботами, що розраховуються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до змісту листа Державного комітету України із земельних ресурсів листом від 20.08.2010 року №16119/23/4-10, яким надано роз`яснення щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки під акваторіями водних об`єктів для видобування піску та інших корисних копалин їх дна відповідно до отриманих спеціальних дозволів на користування надрами, видобування корисних копалин на земельних ділянках дна річок, озер, водосховищ, морів та інших водних об`єктів здійснюється суб`єктами господарювання відповідно до отриманих спеціальних дозволів на користування надрами та на підставі дозволів, виданих територіальними органами Держводгоспу за погодженням з територіальними органами Мінприроди.

Згідно з частинною четвертою статті 66 ЗК України надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, проводиться після оформлення в установленому порядку прав користування надрами і відновлення земель згідно із затвердженим відповідним робочим проектом землеустрою на раніше відпрацьованих площах у встановлені строки.

Відповідно до статті 85 ВК України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

У постійне користування землі водного фонду надаються військовим частинам Державної прикордонної служби України з метою забезпечення національної безпеки і оборони для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані.

У користування на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною четвертою статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтями 125, 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Листом Державного комітету України із земельних ресурсів листом від 10.09.2010 року №17183/13/4-10 повідомлено, що у чинному законодавстві України розділені порядок надання земель водного фонду у користування для потреб, вказаних у статті 59 Земельного кодексу України, статті 85 Водного кодексу України та порядок користування земельними ділянками дна річок, озер, водосховищ, морів та інших водних об`єктів (стаття 86 Водного кодексу України). Якщо у першому випадку використання здійснюватиметься в порядку встановленому земельним законодавством на підставі документації із землеустрою, то у другому має розроблятися проект, що визначає місце та порядок проведення конкретного виду робіт на ділянці дна водного об`єкта.

Відповідно до змісту листа Міністерство охорони навколишнього природного середовища у своєму від 13.10.2010 року №20540/11/10-10 зазначено, що на земельних ділянках дна річок, озер, водосховищ, морів та інших водних об`єктів можуть проводитися роботи, пов`язані з будівництвом гідротехнічних споруд, поглибленням дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин (крім піску, гальки і гравію в руслах малих та гірських річок), прокладанням кабелів, трубопроводів, інших комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи, згідно зі статтею 86 Водного кодексу України (на місцях і в порядку, визначених відповідно до проектів, погоджених з державними органами охорони навколишнього природного середовища, водного господарства та геології), що не потребує розроблення документації із землеустрою, набуття та посвідчення прав на земельні ділянки відповідно статей 123, 124, 126 та ін. Земельного кодексу України, а також інших актів земельного законодавства.

Отже, з аналізу вищевикладеного висновується, що нормами чинного законодавства чітко визначено, що у разі наявності у суб`єктів господарювання розроблених та погоджених в уставленому законом порядку з державними органами проектів, що визначають місце та порядок проведення конкретного виду робіт на ділянці дна водного об`єкта та відповідних дозволів на користування надрами, у останніх відсутній обов`язок здійснювати розроблення документації із землеустрою та посвідчення прав на земельні ділянки у відповідності до статей 125, 126 Земельного кодексу України.

В свою чергу, видобування корисних копалин на земельних ділянках дна річок, озер, водосховищ, морів та інших водних об`єктів здійснюється суб`єктами господарювання відповідно до отриманих спеціальних дозволів на користування надрами.

З матеріалів справи судом встановлено, що 05.11.1996 року Державною службою геології та надр України видано ПрАТ «Київський річковий порт» Спеціальний дозвіл №672 на користування надрами, а саме видобування піску, придатного для виробництва будівельних розчинів на Ново-Українському родовищі (північна частина Канівського водосховища, Київська область, Обухівський район).

Відповідно до Спеціального дозволу на користування надрами від 05.11.1996 року №672 невід`ємною його частиною є Угода про умови користування надрами з метою видобуванням піску від 16.08.2017 року №672, укладена між ПрАТ «Київський річковий порт» (Надрокористувач) та Державною службою геології та надр України (далі також - Угода).

Поряд з цим, за наслідками проведеної позапланової перевірки дотримання ПрАТ «Київський річковий порт» природоохоронного законодавства, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем статей 125, 126, частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що полягає у користуванні земельною ділянкою під Ново-Українським родовищем без оформлення відповідних правовстановлюючих документів, в той час, коли позивач здійснює користування надрами.

Згідно з пунктом 1.1. Угоди Держгеонадра надає Надрокористувачу право користування ділянкою надр з метою видобування корисних копалин, а Надрокористувач зобов`язується виконувати та дотримуватись умов користування ділянкою надр, передбачених Дозволом, цією Угодою та нормами діючого законодавства.

Пунктом 3.1. Угоди встановлено, що умови користування надрами, види та строки виконання Надрокористувачем робіт з метою видобування корисних копалин пісок здійснюється протягом строку дії Дозволу.

Судом встановлено, що строк дії Спеціального дозволу продовжено до 05.11.2036 року.

Таким чином, з огляду на наявність у позивача спеціального дозволу, який надає останньому право здійснювати видобування корисних копалин, зокрема піску, придатного для виробництва будівельних розчинів, на території Ново-Українського родовища, суд дійшов висновку, що станом на час проведення позапланової перевірки та винесення оскаржуваного Припису №2/10-001 від 20.02.2020 року ПрАТ «Київський річковий порт» правомірно здійснювалось користування земельною ділянкою дна Канівського водосховища.

Крім того, судом встановлено, що видобування піску, придатного для виробництва будівельних розчинів на Ново-Українському родовищі здійснюється ПрАТ «Київський річковий порт» відповідно до проекту «Коригування робочого проекту «Розробка Ново-Українського родовища пісків» в Обухівському районі Київської області погодженого згідно листа Державною службою геології та надр України від 28.12.2019 року №25854/01/10-19.

Проведення робіт на Ново-Українському родовищі піску також погоджено Дніпровським басейновим водогосподарським об`єднанням згідно листа від 02.06.1989 року №388.

Зокрема, до матеріалів справи позивачем долучено Акт про надання гірничого відводу від 08.01.2020 року №59, виданий Київською обласною радою, яким, відповідно до пункту 3 Положення про порядок надання гірничих відводів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 59, підтверджується право позивача на користування надрами.

З огляду на встановлення судом факту наявності у позивача усіх передбачених чинним законодавством дозвільних документів на здійснення господарської діяльності з видобутку піску, придатного для випробування будівельних розчинів на Ново-Українському родовищі, висновки відповідача на рахунок необхідності оформлення ПрАТ «Київський річковий порт» правовстановлюючих документів на користування ділянкою дна Канівського водосховища для потреб надрокористування (видобуток піску) є необґрунтованими, та таким, що не ґрунтується на положеннях законодавства України.

Суд також звертає увагу, що відповідачем ні в Акті перевірки, ні в оскаржуваному Приписі від 20.02.2020 року №2/10-001, ні у відзиві на позовну заяву, не зазначено, які саме правовстановлюючі документи на користування ділянкою за місцем провадження господарської діяльності для потреб надрокористування (видобуток піску) і якої саме земельної ділянки слід оформити ПрАТ «Київський річковий порт».

Таким чином, оскільки висновки відповідача щодо порушення ПрАТ «Київський річковий порт» вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, зокрема щодо видобування піску на Ново-Українського родовищі без оформлення документу, що підтверджує право користування земельною ділянкою під вказаним вище родовищем не відповідають вимогам законодавства України, суд дійшов висновку про необґрунтованість викладених у Акті перевірки висновків про необхідність оформлення позивачем правовстановлюючих документів на користування ділянкою за місцем провадження господарської діяльності для потреб надрокористування (видобуток піску) та протиправність вимоги, викладеної у пункті 3 Припису Державної екологічної служби України від 20.02.2020 року №2/10-001.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На переконання суду, позивачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, в той час як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного пункту 3 Припису від 20.02.2020 року №2/10-001, не виконано, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення від 03.03.2020 року №509 за подання позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2102 грн.00 коп.

З огляду на задоволення позову в повному обсязі, стягнення судового збору на користь позивача підлягає за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України.

Керуючись статтями 6, 9, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський річковий порт» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 3 Припису Державної екологічної служби України від 20.02.2020 року №2/10-001.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський річковий порт» (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 70) понесені ним витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України (, адресаґ6 01042, м. Київ, Новопечерський пров. 3, корпус 2) у розмірі 2102, 00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 294, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський річковий порт» (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 70);

Відповідач: Державна екологічної інспекції України (, адресаґ6 01042, м. Київ, Новопечерський пров. 3, корпус 2) .

Повне рішення складено 19.05.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна