Справа № 640/32838/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року м. Київ № 640/32838/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

ОСОБА_2

про скасування постанов

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), адреса: 03048, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 (далі по тексту - третя особа), адреса: АДРЕСА_1 , в якій позивач просить

- скасувати постанову від 30 січня 2020 року ВП №33990133 про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору;

- скасувати постанову від 25 лютого 2020 року ВП №61297519 про відкриття виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору зі ОСОБА_1 ;

- скасувати постанову від 25 лютого 2020 року ВП №61297519 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 08 лютого 2012 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-3541/11 про стягнення солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми боргу на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк`у розмірі 1 674 834,41 грн.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №33990133, в рамках якого постановою державного виконавця від 30 січня 2020 року виконавчий лист було повернуто стягувачеві без виконання.

Також, у позовній заяві вказано, що на теперішній час в провадженні відділу державної виконавчої служби перебуває виконавче провадження №61297519 щодо примусового виконання постанови державного виконавця від 30 січня 2020 року №33990133 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 167665,44 грн, яке відкрито на підставі постанови від 25 лютого 2020 року.

Крім того, позивач вказує, що в виконавчого провадження №61297519 державним виконавцем у тому числі були винесена постанова від 25 лютого 2020 року про арешт майна боржника.

Позивач з вказаними постановами державного виконавця не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на те, що рішення Святошинського районного суду міста Києва, на підставі якого був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження №33990133 виконано боржниками у добровільному порядку, в рамках виконавчого провадження не відбулось реального стягнення суми боргу за виконавчим листом, а тому стягнення виконавчого збору є протиправним.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

У додаткових письмових поясненнях представник позивача наголосив на тому, що

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення виявлених судом недоліків шляхом подання до суду

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання, витребувано виконавче провадження №33990133 та виконавче провадження №61297519.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 01 березня 2021 року уповноважена особа відповідача отримала 22 березня 2021 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, проте, відзиву на позовну заяву відповідачем не надано з невідомих суду причин. Третьою особою письмових пояснень на позовну заяву не надано з невідомих суду причин.

Натомість, суд зазначає, що відповідачем виконані вимоги ухвали суду від 01 березня 2021 року в частині надання належним чином засвідчених копій виконавчих проваджень №33990133 та №61297519.

Враховуючи неподання відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки без поважних причин, на підставі частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В судове засідання 28 квітня 2021 року представники сторін не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення.

У відповідності до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням викладеного та зважаючи на неявку сторін належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи, у судовому засіданні 28 квітня 2021 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про розгляд на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії матеріалів виконавчого провадження №33990133, Святошинським районним судом міста Києва 08 лютого 2012 року видано виконавчий лист №2-3541/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 674 834,41 грн, судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120 00,00 грн, а всього 1 676 654,41 грн.

22 серпня 2012 року представник Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» звернувся до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві з заявою про примусове виконання вказаного вище виконавчого листа.

Постановою державного виконавця від 22 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження №33990133 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» суми боргу у розмірі 1 674 834,41 грн.

З наявних в матеріалах виконавчого провадження №33990133 документів вбачається, що державним виконавцем також були винесені постанови від 11 січня 2013 року про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; від 18 травня 2017 року про доручення Васильківському міськрайонному відділу ДВС ГТУЮ у Київській області проведення опису та арешту майна боржника; від 19 липня 2017 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

В свою чергу, окрім вказаних постанов, матеріали виконавчого провадження не містять жодних доказів того, що вказані постанови були направлені до відповідних органів та осіб та виконані останніми.

Крім того, в наявних копіях цього виконавчого провадження наявна копія постанови державного виконавця від 30 січня 2020 року про заміну сторони виконавчого провадження з Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима», а також копія заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» про повернення виконавчого документа без виконання на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, 30 січня 2020 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження №33990133 винесено постанову про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 167665,44 грн та постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

З метою примусового виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 30 січня 2020 року ВП №33990133 постановою державного виконавця від 25 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження №61297519.

В рамках цього виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника від 25 лютого 2020 року, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням витрат виконавчого провадження 168 165,44 грн.

Більш того, як вбачається з наданої суду копії довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Амбер» №0130 від 09 липня 2020 року, 12 грудня 2008 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» відступило право вимоги за кредитним договором, в якому позичальником є ОСОБА_1 , Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима», яке, в свою чергу, відступило право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбер», а також зазначено, що станом на 09 липня 2020 року зобов`язання по кредитному договору виконані в повному обсязі.

В матеріалах справи також наявна копія довідки Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» від 31 серпня 2020 року №04/686-04/77-Д-К, відповідно до якої станом на 31 серпня 2020 року зобов`язання по кредитному договору відсутні.

Позивач не погоджується з постановами державного виконавця від 30 січня 2020 року про стягнення з нього виконавчого збору, від 25 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника, вважаючи, що виконавчий збір підлягає стягненню лише у разі фактично стягнутих боржника сум в ході проведення виконавчих дій, а оскільки ним рішення суду виконано добровільно, тому вказані постанови є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII) та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі по тексту - Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV).

Так, відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ зазначено порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

Відповідно до статті 1 як Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, так і Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (в редакції, що діяла на момент відкриття виконавчого провадження №33990133 - 22 серпня 2012 року) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV встановлено, що в разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами 3, 4 статті 28 цього ж Закону постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні. Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №33990133 державним виконавцем після спливу строку для добровільного виконання рішення майнового характеру, постанова про стягнення виконавчого збору винесена не була.

В свою чергу, в силу статей 1,5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII).

Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин 1-2 статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з частиною п`ятою статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Крім того, частиною 9 вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У відповідності до частини 3 статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, судом встановлено, що впродовж більше ніж семи років (22 серпня 2012 року - дата відкриття виконавчого провадження №33990133) державним виконавцем не приймалось постанови про стягнення виконавчого збору, а така була прийнята 30 січня 2020 року виключно після надходження 29 січня 2020 року заяви стягувача про повернення виконавчого листа, суд дійшов висновку, що вказана постанова була прийнята саме з підстав повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Суд зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі по тексту - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції є такими, що прийняті відповідно до вимог вказаних вище законів, та такими, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Норми частини 3 статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини 3 статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість частина 2 статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

При цьому пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору.

Тобто, законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин суд дійшов висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі по тексту - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку У разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у такому розмірі:

2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями абзацу 1 пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Як вже було зазначено судом, 30 січня 2020 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки надійшла заява стягувача від 29 січня 2020 року про повернення виконавчого документа без виконання.

В свою чергу, як вже зазначалось судом, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що державний виконавець проводив будь-які виконавчі дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2-3541, виданим Святошинським районним судом міста Києва 08 лютого 2012 року, наявність лише самих постанов про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, про доручення Васильківському міськрайонному відділу ДВС ГТУЮ у Київській області проведення опису та арешту майна боржника та про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні не свідчить про вчинення реальних виконавчих дій, направлених на примусове виконання рішення суду.

Більш того, з матеріалів справи також не вбачається, що саме державний виконавець стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному вище виконавчому листі, натомість матеріали справи підтверджують добровільне виконання позивачем зобов`язань за судовим рішенням та відсутність боргу.

Таким чином, на переконання суду, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 30 січня 2020 року, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та підлягає скасуванню.

Саме такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 та Верховний Суд у постанові від 22 січня 2021 року у справі №400/4029/19..

Враховуючи, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 25 лютого 2020 року та постанови про арешт майна боржника від 25 лютого 2020 року, винесені в рамках виконавчого провадження №61297519 була постанова про стягнення виконавчого збору від 30 січня 2020 року, винесена в рамках виконавчого провадження №33990133, яка визнана протиправною і скасована, вказані постанови також є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача та, відповідно, наявність правових підстав для їх задоволення.

Більш того, у відповідності до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на той факт, що судом встановлено протиправність оскаржуваних постанов, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати їх протиправними.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи квитанції про сплату, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 3358,25 грн, відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 3358,25 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255,287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору від 30 січня 2020 року, винесену у рамках виконавчого провадження №33990133.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження №61297519 від 25 лютого 2020 року.

4. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про арешт майна боржника від 25 лютого 2020 року, винесену у рамках виконавчого провадження №61297519.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3358,25 грн (три тисячі триста п`ятдесят вісім гривень 25 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя К.Ю. Гарник