Справа № 420/7340/19
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7340/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м.Київ, 01001) про визнання протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.10.2019 року №385-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України за результатом якого позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.10.2019 року № 385-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що Рішенням Державної міграційної служби України від 31.10.2019 року № 385-19 Позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки позивач активно підтримує і розділяє погляди опозиційного політичного руху -Демократичний вибір Казахстану. Згідно рішення Єсільського районного суду Астани від 13 березня 2018 року Демократичний вибір Казахстану (скорочено - ДВК) визнано екстремістською організацією. У зв`язку з чим позивач зазнавав і може зазнавати переслідувань зі сторони правоохоронних органів Республіки Казахстан за свої політичні погляди опозиційного характеру. Слід зазначити, що по відношенню до Позивача була порушена кримінальна справа за ст.405 Кримінального кодексу Казахстану організація і участь в діяльності суспільного або релігійного об`єднання або іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності або ліквідації у зв`язку із здійсненням ними екстремізму або тероризму через його активну участь у діяльності ДВК. Також позивач наголошує, що будь-яка критика дій влади може супроводжуватися переслідуваннями зі сторони правоохоронних органів Республіки Казахстан.

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по вказаній справі, на "13" січня 2020 року о "10" годині "30" хвилин за участю сторін.

У підготовче засідання по справі 420/7340/19 призначене на 13 січня 2020 року на 10:30 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Представник позивача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Судом клопотання представника позивача задоволено, відкладено проведення підготовчого судового засідання на 04 лютого 2019 року на 11.00 год

04 лютого 2020 року у справі №420/7340/19 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10 березня 2020 року 10:00.

В судовому засіданні у справі №420/7340/19 призначеному на 10 березня 2020 року надано час учасникам судочинства підготуватись до виступу в судових дебатах та судом призначено наступне судове засідання на 09 квітня 2020 року на 11.00 год.

У судове засідання по справі 420/7340/19 призначене на 09 квітня 2020 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Розпорядженням Одеського міського голови № 218 від 15.03.2020 р. «Про тимчасове зупинення роботи об`єктів загального користування, розташованих у м. Одесі, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19» з 16 березня 2020 року з 00:00 тимчасово зупинено роботу таких об`єктів загального користування незалежно від форми власності та підпорядкування з присутністю більше 10 осіб, розташованих у м. Одесі, до особливого розпорядження міського голови та скасування обмежувальних заходів. У зв`язку з введеним карантином судом зупинено провадження по справі. Про дату та час судового засідання сторін буде повідомлено додаткового після закінчення карантину.

У судове засідання по справі 420/7340/19 призначене на 13 квітня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Представник позивача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Згідно Рішення зборів суддів та Розпорядження Голови Одеського окружного адміністративного суду був введений особливий порядок роботи суду, який виключає можливість проведення судових засідань за участю учасників справи, таким чином відкласти проведення судового засідання на 17 травня 2021 року на 11.30 год.

В судовому засіданні у справі №420/7340/19 призначеному на 17 травня 2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

27.12.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 20.09.2018 вибув з Казахстану прямим рейсом до України, пункт пропуску міжнародний аеропорт «Бориспіль» легально, на підставі дійсного паспорту. Транзитних зупинок не здійснював.

11.12.2018 позивач звернувся до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час проведеної співробітниками міграційної служби співбесіди (протокол від 08.07.2019) позивач зазначив, що виїхав з Казахстану через такі причини:

«Кримінальне переслідування» (відкрита проти мене кримінальна справа, 2018 , ст.405 КК РК);

бажання продовжувати займатись політичною діяльністю на території України;

побоювання за близьких родичів (сина, 24 роки, мати, 72 роки, колишня дружина), яких я прагну перевезти в Україну;

бути купленим владою, оскільки перші пропозиції поступили від поліцейського (нач. Відділу з боротьби з екстремізмом), я (позивач) боявся, що у разі моєї відмови у подальшому, я міг бути покараний» (арк. 1 співбесіди від 08.07.2019).

Рішенням ДМС України від 31.10.2019 № 385-19 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідачем зазначено, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Казахстану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог 1 ч.1 статті 1 Закону, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача та просить його скасувати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Стаття 6 вказаного вище Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно до вимог ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд зазначає, що ДМС України було встановлено факт того, що Позивач надав також інформацію на підтвердження своїх побоювань та які вказують на його участь у протестних акціях опозиційного характеру, спрямованих проти влади Казахстану - як до його виїзду з Казахстану, так і під час перебування в Україні. Зокрема, це посилання на відео у мережі «Youtube», на якій розміщено зняте ним відео під час його участі у акції за закликом ДВК у Павлодарі проти застосування тортур у Казахстані. Через цю акцію адміністративним судом на позивача було накладено адміністративне стягнення - триденний адміністративний арешт. Також у справі містяться копії повісток про виклики до поліції через участь у акціях ДВК. Крім цього, позивача зареєстрований на сторінках ДВК у соціальних мережах «Телеграм» та Фейсбук».

Крім того судом встановлено, що відповідно до інформації за інтернет посиланням на сайт «Открытый диалог» ІНФОРМАЦІЯ_1 міститься «Список казахстанских политзаключенных и других жертв политически мотивированных преследований», в якому міститься наступна інформація:

« ОСОБА_1 - активист ДВК из Павлодара. Сейчас проживает в Украине. Его обвинили в «участии в деятельности организации после признания ее экстремистской» (ст. 405 УК).

Активиста ДВК ОСОБА_1 задерживали и подвергали аресту в казахстанском городе Павлодар за участие в митингах 10.05.2018 и 23.06.2018. Он снял видеоролик в поддержку ДВК, за что ему выдвинули уголовные обвинения.

ОСОБА_1 приехал в Украину, где продолжил свое участие в ДВК. В разговоре с ним следователь «просил» его вернуться в Казахстан. Власти Казахстана могут начать добиваться его экстрадиции.».

Відповідно до вимог ч.83 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН "Прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди".

Крім того, згідно приписів ч. 82 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН "Наявність переслідувань за "політичні переконання" передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання".

Суд зазначає, що позивач активно підтримує і розділяє погляди опозиційного політичного руху -Демократичний вибір Казахстану. Згідно рішення Єсільського районного суду Астани від 13 березня 2018 року Демократичний вибір Казахстану (скорочено - ДВК) визнано екстремістською організацією.

Згідно з підпунктом "е" п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649 (надалі Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Проте, суд вважає, що Відповідачем не було досліджено, який рівень небезпеки існує на даний час, не було перевірено інформацію, повідомлену Позивачем щодо ситуації у країні походження Позивача, яка є підставою обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 року №1 роз`яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; неподання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Суд вважає, що позивач не намагався приховати інформацію щодо кримінального переслідування у Казахстані від 2018, ст.405 КК РК.

На думку суду, позивач не намагається отримати статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через кримінальні провадження в Казахстані. Він звертається за захистом в Україні через реальні та обґрунтовані побоювання застосування щодо нього, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства, які наявні в Казахстані та підтверджуються багатьма джерелами.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Вказаний принцип передбачає зокрема, що права людини повинні бути захищені, а держава повинна дотримуватися своїх зобов`язань у рамках як міжнародного, так і національного права, та є обов`язковим у діяльності всіх державних органів та інших суб`єктів права в Україні.

Таким чином, на підставі наведеного, суд враховує існуючу реальну небезпеку для Позивача, як учасника опозиційного політичного руху -Демократичний вибір Казахстану, в разі повернення до Казахстану, у зв`язку з чим, суд вважає позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, рішення Державної міграційної служби України від 31.10.2019 року № 385-19, є неправомірним, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Процедура розгляду заяви позивача передбачає прийняття рішення за вказаною заявою, визначення змісту якого є дискреційним повноваженням органу.

Відтак, зобов`язання судом прийняти рішення конкретного змісту в даному випадку становитиме втручання в дискреційні повноваження органу ДМС України, що є неприпустимим відповідно до норм КАС України.

Таким чином зазначена позовна вимога підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.12.2018р. №2018kv0342 з урахуванням висновків суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м.Київ, 01001) про визнання протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.10.2019 року №385-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.10.2019 року № 385-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов`язати Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, 9, м.Київ, 01001) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.12.2018р. №2018kv0342 з урахуванням висновків суду.

В решті позову - відмовити.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 21.05.2021 року.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293,295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Єфіменко