Справа № 540/2054/20
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2054/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попова В.Ф.,

секретар Кукульник Я.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Хамідової Е.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги,

встановив:

ОСОБА_1 09.07.2020 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Херсонської обласної прокуратури та просить наступне:

Визнати неправомірною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 23104,62 грн. (середнього місячного заробітку).

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 06.05.2020 по день постановления судового рішення, який станом на 20.05.2021 складає 286057,20 грн.

05.08.2020 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

25.08.2020 року по справі відкрито провадження.

11.09.2020 року за клопотанням відповідача провадження по справі зупинено до розгляду іншої справи.

29.03.2021 року провадження по справі поновлено.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що будучи звільненим з 05.05.2020 року з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 ЗУ "Про прокуратуру" має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку згідно вимог статті 44 Кодексу законів про працю України, проте відповідач протиправно не провів повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив 23104,62 грн. які просить стягнути. Оскільки розрахунок не проведено, то на підставі ст 116, 117 КЗпП підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в сумі 286 057,20 грн.

Представниця відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог і зазначила, що позивача звільнено з посади в порядку, передбаченому спеціальними нормативно-правовими актами - Законом № 1697-УІІ та Законом № 113-ІХ, а саме відповідно до п.9 ч.І ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-УІІ та п.3 пп. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ, а не з підстав, передбачених п. 1, 2, 6 ст. 40, п. 6 ст. 36 КЗпП України. Законом № 1697-УІІ не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-УІІ. Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.

Крім того, Законом № 113-ІХ статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». За таких обставин, приписи Кодексу до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено такі обставини по справі.

ОСОБА_1 з 10.09.1997 року по 05.05.2020 року працював прокуратурі Херсонської області.

Наказом прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року № 181к позивача звільнено з посади прокурора та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05.05.2020 року.

02.06.2020 року ОСОБА_1 вважаючи наказ про звільнення протиправним звернувся в суд з позовом про поновлення на роботі.

Рішенням Херсонського ОАС від 21.10.2020 року визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року № 181к, поновлено ОСОБА_1 на посаді та стягнуто на його користь 135 327,06 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.10.2020 по 21.10.2020 року.

15.12.2020 року наказом керівника Херсонської обласної прокуратури № 865к, на підставі рішення Херсонського ОАС у справі № 540/1407/20, наказ прокурора Херсонської області від 30.04.2020 року № 181к скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу прокуратури.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 року рішення Херсонського ОАС від 21.10.2020 року по справі № 540/1407/20 скасовано, ухвалено нове яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

29.03.2021 року наказом керівника Херсонської обласної прокуратури № 322к, на підставі Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 року наказ прокурора Херсонської області від 15.12.2020 року № 865к скасовано.

Заслухавши сторони, давши оцінку наданим ними доказам та приписам діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги в зв`язку із звільненням у розмірі 23 104,62 грн. підлягають задоволенню, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Виходячи з приписів вищенаведеного законодавства, ВС КАС у Постанові від 23.12.2020 року по справі № 560/3971/19 прийшов до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Таким чином, враховуючи наведену позицію Верховного суду, яка в подальшому підтверджена також у Постанові ВС КАС від 23.01.2021 року у справі № 260/1890/19, суд приходить до висновку що позовна вимога про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо посилання відповідача на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, то слід зазначити, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.

Позиція суду щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є наступною.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом у цій справі, позивача було звільнено з 05.05.2020 року і таке рішення відповідача він оскаржив у судовому порядку. Позивачу були виплачені всі нараховані суми щодо яких відсутній спір між сторонами.

Питання щодо нарахування та виплати вихідної допомоги позивачем порушено тільки 31.07.2020 року шляхом подачі позовної заяви яка є предметом розгляду у цій справі. До цього моменту ОСОБА_1 не звертався до відповідача із заявою про її нарахування та виплату, а відповідач її не нараховував оскільки вважає про відсутність правових підстав для таких нарахувань та виплат.

В подальшому позивача було поновлено на посаді судом та виконано рішення суду, що підтверджується наказами відповідача.

В судовому засіданні позивач підтвердив зазначені обставини і пояснив, що він працював, отримав середній заробіток за рішенням суду в частині його негайного виконання та отримував заробітку плату до прийняття наказу про скасування наказу про поновлення на роботі на підставі постанови апеляційного адміністративного суду.

Суд зазначає, що провадження по цій справі було зупинено до вступу рішення суду про поновлення на роботі в законну силу з 11.09.2020 року по 23.03.2021 року, оскільки в разі вступу рішення суду в законну силу про поновлення на роботі підстави для стягнення вихідної допомоги відсутні.

Незважаючи на ці обставини, позивач розраховує строк затримки виплати саме з 05.05.2020 року.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, відзиву відповідача та пояснень сторін в судовому засіданні, відповідачем не вирішувалось питання виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з його позицією щодо відсутності у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, що є підтвердженням наявності спору між сторонами з цього приводу.

Крім того, слід зазначити, що позиція відповідача з цього приводу має такі правові обґрунтування які неодноразово були предметом розгляду судів різних інстанцій, в тому числі і Верховного Суду і при цьому рішення приймались на користь відповідача. (Справа № 820/1119/16 щодо приорітетності законів). Але остаточно Верховний суд прийшов до висновку про необхідність виплати вихідної допомоги при звільненні працівників прокуратури.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06. 2019 року у справі N 761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

В п. 49 цієї постанови зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові 18 березня 2020 року (Справа N 711/4010/13-ц) зазначила (п.40), що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16).

Враховуючи наведені правові позиції ВП Верховного суду, положення ст.116,117 КЗпП України суд враховує інші обставини, щодо затримки розрахунку які вже наведені вище, а саме, відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті коштів та наявність спору між сторонами щодо права позивача на вихідну допомогу, який вирішено тільки у цій справі та цим рішенням суду.

Суд враховує також ту обставину, що питання про нарахування та виплату вихідної допомоги було поставлено позивачем майже через три місяці після звільнення та в період розгляду справи за його позовом про поновлення на роботі, що фактично виключало її виплату при вирішенні спору на користь позивача.

Таким чином, суд не вбачає, жодних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

У наведених позиціях ВП Верховного суду зазначено, що вказані обставини є підставою для зменшення розміру сум за затримку розрахунку, але наведені судом обставини у цій справі (наявність спору, відсутність вини, пасивна поведінка позивача) є такими, що дають право прийти до висновку про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати компенсації.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на користь позивача.

Керуючись ст.242-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури (73025, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 23104,62 грн. (двадцять три тисячі сто чотири грн. 62 коп).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури (73025, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати у сумі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 21 травня 2021 р.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 103060000