Справа № 826/2124/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м. Київ № 826/2124/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1193-ц від 27 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру";

- поновити на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області);

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 грудня 2017 року.

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивачем зазначено, Генеральною прокуратурою України після поновлення на посаді знову вручено позивачу попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням посади, на яку його поновлено. Зазначено, що йому пропонувались не всі вакантні посади, які з`явилися на день звільнення та які існували протягом всього часу від дня вручення попередження, і не тільки за місцем роботи у структурному підрозділі, але всіх, які є в ГП України як юридичної особи, а повідомлення про наявність вакантних посад отримував зі спливом 10-денного терміну, та пропонувались посади, на які вже були призначені інші працівники. Вважає, що в даному випадку щодо його звільнення підлягає застосуванню саме трудове законодавство, а відповідачем не виконані норми частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не надано пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, в якій встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом трьох днів з дня отримання ухвали.

Позивач у встановлений строк недоліки позовної заяви усунув, тому суд визнав подану позовну заяву і додані до неї матеріали достатніми для відкриття провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду мста Києва від 06 березня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 25 квітня 2018 року.

Ухвалено витребувати у Відповідача - Генеральної прокуратури України наказ Генерального прокурора №936 ц від 12 вересня 2017 року, наказ Генеральної прокуратури України №3384-вц від 26 вересня 2017 року про відпустку, листок непрацездатності з 23 жовтня 2017 року по 17 листопада 20147 року, накази Генерального прокурора України №11 шц від 15 травня 2015 року, електронної копії рішення КДК №341 зпз-17 від 20 грудня 2017, наказ Генерального прокурора України від 27 грудня 2017 року №1193 ц про звільнення.

16.04.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, а також витребувані від Генеральної прокуратури України документи.

У відзиві відповідачем зазначено, що звільнення позивача пов`язано зі скороченням посади, на якій він працює. Зауважує, що вирішуючи питання щодо внесення ГПУ подання про звільнення позивача із цієї посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» Комісія встановила, що ГПУ належно виконала вимоги статей 40, 49-2 КЗпП, зокрема позивача вчасно попереджено про наступне вивільнення. Відповідачем вказано, що ОСОБА_1 не виявив бажання щодо призначення на жодну із запропонованих посад, жодної заяви про призначення на будь-яку вакантну посаду з моменту вручення попередження про звільнення з посади від позивача до Генеральної прокуратури України не надходило.

Через канцелярію суду 18 квітня 2018 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Через канцелярію суду 20 квітня 2018 року позивачем подано клопотання про витребування доказів.

В судове засідання 25 квітня 2018 року з`явився представник відповідача. Позивачем, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, явку не забезпечено, через канцелярію суду 20 квітня 2018 року подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року заяву представника відповідача про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі №826/2124/18 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про поновлення на роботі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду в справі № П/9901/427/18.

30.04.2018 року через канцелярію суду позивачем подано відповідь на відзив, згідно з якою, наполягає на тому, що відповідачем пропонувались не всі вакантні посади. Вважає, що відповідачем безпідставно зазначено, що позивач не брав участі у конкурсі на добір до утвореної Генеральної інспекції відповідно до наказу Генерального прокурора України від 08.08.2016 року №286, оскільки останнім в цей час в судовому порядку оскаржувались накази Генерального прокурора України від 24.11.2015 року та від 30.12.2015 року.

Відповідачем 16.05.2018 року через канцелярію суду подано заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 та відповідні матеріали.

Згідно заперечень на відповідь на відзив, відповідачем зазначено, що відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо подальшої роботи на будь-якій запропонованій вакантній посаді виключало можливість Генеральної прокуратури України щодо його призначення або переведення на жодну з таких посад, а тому доводи ОСОБА_1 щодо не дотримання вимог статей 40, 49-2 КЗпП України є безпідставними, оскільки відповідачем вжито усі можливі та достатні заходи щодо виконання обов`язку працевлаштування позивача.

Через канцелярію суду 28 вересня 2018 року позивачем подано заяву про поновлення провадження у справі та повідомлено, що Касаційним адміністративним судом у складі Верховного суду у адміністративній справі № П/9901/427/18 рішенням від 08 травня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 та скасовано рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів від 20 грудня 2017 року № 341- зпз.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 23 серпня 2018 року у відкритті апеляційного провадження Генеральній прокуратурі України у даній справі відмовлено.

З огляду на те, що обставини, які були підставою зупинення провадження у справі відпали, просить суд поновити провадження у справі.

З метою вирішення питання поновлення провадження у справі №826/2124/18, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року призначено судове засідання на 12 грудня 2018 року.

Через канцелярію суду 19 листопада 2018 року позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі в засіданні, яке відбудеться 12 грудня 2018 року.

У судове засідання 12 грудня 2018 року прибув представник відповідача. Позивачем, належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду заяви про поновлення провадження у справі, відповідно до матеріалів справи, участь уповноваженого представника не забезпечено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року Клопотання позивача від 28 вересня 2018 року про поновлення провадження у справі №826/2124/18 задоволено. Поновлено провадження у справі №826/2124/18 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про поновлення на роботі. Ухвалено здійснити подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) відповідно до статей 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду 02 січня 2020 року позивачем подано заяву, в якій просить долучити копію листа Генеральної прокуратури України №19/4-1644 вих-19 від 11 жовтня 2019 року про розмір заробітної плати прокурора відділу за грудень 2017 року та врахувати при розгляді справи.

Позивачем через канцелярію суду 22 червня 2020 року подано клопотання про заміну відповідача правонаступником - Офісом Генерального прокурора.

В обґрунтування клопотання позивачем зазначено, що Генеральним прокурором Рябошапкою Р. видано наказ №351 від 23 грудня 2019 року про День початку роботи Офісу Генерального, згідно з яким днем початку роботи Офісу Генерального прокурора визначено 02 січня 2020 року.

Відповідно до пункту 6 Положення «Про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 118 ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. У разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код. У разі припинення юридичної особи шляхом приєднання до іншої юридичної особи та створення на базі юридичної особи, що припинилася, відокремленого підрозділу ідентифікаційний код такої юридичної особи залишається за відокремленим підрозділом. В інших випадках припинення юридичної особи присвоєння її ідентифікаційного коду новоствореним суб`єктам забороняється.

Тобто, ідентифікаційний код є головним ідентифікатором будь-якої юридичної особи.

Оскільки, ідентифікаційний код юридичної особи Генеральної прокуратури України залишено за Офісом Генерального прокурора - 00034051, це є додатковим доказом того, що Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем в зазначеній адміністративній справі.

Також позивачем зауважено, що Верховним Судом України у постановах від 04 березня 2014 року по справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року по справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року по справі №21- 484а14 сформульовано правову позицію, відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відтак, на думку позивача, оскільки фактично в даному випадку відбулася зміна лише найменування юридичної особи без зміни ідентифікаційного коду, а функції та завдання Генеральної прокуратури України покладено на Офіс Генерального прокурора, то відповідачем має бути саме Офіс Генерального прокурора.

Враховуючи викладене, позивач просить суд замінити відповідача в адміністративній справі №826/2124/18 правонаступником - Офісом Генерального прокурора.

Вирішуючи клопотання позивача, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

У відповідності до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі також - Реєстр), інформації щодо припинення Генеральної прокуратури України () як юридичної особи в Реєстрі не міститься.

Згідно з пунктом 1 наказу Генерального прокурора від 27 грудня 2019 року №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» наказано перейменувати юридичну особу «Генеральна прокуратура України» в «Офіс Генерального прокурора» без змін ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд зауважує, що зміна найменування юридичної особи не свідчить про наявність ознак правонаступництва, у разі, якщо ідентифікаційний код цієї юридичної особи залишився не змінним.

Згідно з Реєстром, наразі за кодом зареєстровано державну організацію Офіс Генерального прокурора.

Враховуючи викладене, підстави для заміни відповідача - Генеральної прокуратури України правонаступником - Офісом Генерального прокурора, відсутні, оскільки позивачем не надано відповідних доказів, які б свідчили про ліквідацію або реорганізацію Генеральної прокуратури України, та, відповідного акту, яким би встановлювалося правонаступництво Офісом Генерального прокурора України усіх прав та обов`язків Генеральної прокуратури України.

Відповідно до частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Отже, суд дійшов висновку про повернення клопотання позивача про заміну відповідача правонаступником без розгляду, як безпідставно заявлене.

Разом з тим, у зв`язку із встановленими судом обставинами під час розгляду клопотання позивача, суд дійшов висновку, що у зв`язку з перейменуванням відповідача Генеральної прокуратури України в Офіс Генерального прокурора України, вважати відповідачем у справі №826/2124/18 відповідно до актуальної назви державної організації за кодом - Офіс Генерального прокурора України.

На підставі викладеного, клопотання позивача про заміну відповідача правонаступником вирішено повернути без розгляду.

23 листопада 2020 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про прискорення розгляду справи.

21 квітня 2021 року Офісом Генерального прокурора подано посвідчену копію довіреності, копію наказу Генерального прокурора від 24 вересня 2020 року №2545ц, копію витягу з Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора та довідку про розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 від 16 квітня 2021 року №21-314зп, які долучено до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах з серпня 1991 року.

Наказом Генерального прокурора України від 04 липня 2014 року № 1292 ц позивача призначено на посаду старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області).

Судом встановлено, що листом від 30 листопада 2017 року 11/1/1-1574вих-17 ГПУ звернулася до КДКП щодо внесення подання про звільнення з посади та органів прокуратури старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

За наслідками розгляду зазначеного подання Комісією прийнято Рішення від 20 грудня 2017 року №341зпз-17, яким вирішено внести відповідне подання Генеральному прокурору України про звільнення ОСОБА_1 .

Щодо мотивів такого рішення, то такими зазначено те, що посаду, яку обіймав ОСОБА_1 , ліквідовано в результаті змін, внесених до структури та штатного розпису Генеральної прокуратури України згідно з наказами Генерального прокурора України від 17 лютого 2015 року № 11-шц, від 15 травня 2015 року № 43-шц та від 16 липня 2015 року № 56-шц.

На підставі подання КДКП Генеральним прокурором України видано наказ від 27 грудня 2017 року № 1193-ц про звільнення ОСОБА_1 із вказаної посади та з органів прокуратури.

Вважаючи, вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив та додаткові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

За змістом частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі також - Закон № 1697-VII), однією з підстав для звільнення прокурора є ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9).

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 51 Закону № 1697-VII особою, яка в установленому цим Законом порядку приймає рішення про звільнення прокурора Генеральної прокуратури України з посади, є Генеральний прокурор.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Згідно з частиною першою статті 62 Закону № 1697-VII подання про звільнення прокурора з посади вноситься Вищою радою правосуддя або Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у визначених законом випадках.

У поданні Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Вищої ради правосуддя про звільнення прокурора з посади зазначаються: 1) дата внесення подання; 2) прізвище, ім`я, по батькові прокурора; 3) рік народження прокурора; 4) відомості про перебування на посаді прокурора; 5) фактичні обставини, що підтверджують наявність підстави для звільнення прокурора.

Згідно з частиною третьою статті 62 Закону № 1697-VII прийняття рішення про звільнення прокурора з посади здійснюється особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради правосуддя.

Закон № 1697-VII, який є спеціальним для цих правовідносин, не регулює процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Тому в цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 38 КЗпП у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з частинами другою, першою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. За частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що КДКП внесено подання про звільнення ОСОБА_1 з посади у зв`язку зі змінами в структурі та штатному розписі ГПУ, які відбулися на підставі наказів Генерального прокурора України від 17 лютого 2015 року №11-шц, від 15 травня 2015 року № 43-шц та від 16 липня 2015 року № 56-шц.

Обумовлені зазначеними наказами зміни у структурі і штатному розписі ГПУ раніше уже слугували підставою для звільнення позивача із займаної посади, утім постановою від 28 лютого 2017 року Окружний адміністративний суд міста Києва поновив його на посаді, з`ясувавши, що при звільненні було порушено вимоги трудового законодавства.

З`ясувавши суть перелічених наказів Генерального прокурора України, які в Рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 вказані як підстава, з якою пов`язана реорганізація в ГПУ та скорочення посади, на якій працював позивач і в контексті спірних правовідносин, суд має на меті звернути увагу насамперед на таке.

Відповідач у Рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 акцентує саме на «ліквідації посади» позивача у зв`язку з прийняттям згаданих наказів Генерального прокурора України.

Однак, судячи зі змісту наказів Генерального прокурора України від 17 лютого 2015 року №11-шц та від 15 травня 2015 року № 43-шц, з їх прийняттям посада «старшого прокурора» відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури (з дислокацією у прокуратурі Харківської області) залишилася. Так, загалом Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури ГПУ, в складі якого утворено відділ запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах, де працював позивач, зазнало скорочень, але посади «старшого прокурора» це не зачепило. Зокрема, за наказом Генерального прокурора України від 15 травня 2015 року № 43шц додатково визначено місця постійної дислокації у прокуратурах обласного рівня 16 старших прокурорів зазначеного відділу замість раніше визначених таких дислокацій для 6 старших прокурорів та 26 прокурорів цього відділу відповідно до пункту 3.2 наказу Генерального прокурора України від 17 лютого 2017 року № 11шц. За вказаним наказом, у прокуратурі Харківської області передбачено одну посаду старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури ГПУ. З прийняттям наказу Генерального прокурора України від 15 травня 2015 року № 43шц зазначена посада («старшого прокурора» відділу з постійним місцем дислокації у Харківській області) теж залишилася.

Загалом, як з`ясовано у справі, з прийняттям наказу Генерального прокурора України від 8 травня 2017 року № 38 шц кількість посад в Управлінні внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури ГПУ скоротилася, але посада «старшого прокурора» залишилася і кількість таких посад збільшилася (на 5 одиниць).

Прийняття наказу Генерального прокурора України 16 липня 2015 року № 56-шц зумовлено згаданими законодавчими змінами до Закону №1697-VII, внаслідок яких в органах прокуратури уже немає посади «старшого» прокурора, а лише «прокурора». Відтак зі структури ГПУ виключили посаду «старшого» прокурора, натомість утворено посади прокурорів, зокрема у відділі запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах таких посад утворено у тій самій кількості, що й було посад старших прокурорів (23 одиниці).

З огляду на зміни у правовому регулюванні, які зокрема стосувалися внутрішньої організації структури ГПУ, є підстави погодитися з тим, що «ліквідація» (саме так зазначено в Рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17) посади «старшого прокурора» передбачає необхідність приведення штатної структури (в цьому аспекті йдеться про найменування посад) у відповідність з вимогами закону. Водночас, суд не може погодитися з висновком відповідача про те, що посаду, яку обіймав позивач, було ліквідовано/скорочено як таку.

З прийняттям наказу Генерального прокурора України 16 липня 2015 року № 56-шц новоутворені посади прокурорів відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах за обсягом функціональних обов`язків та завданнями є аналогічними посадам «старшого прокурора», а з огляду на те, що їхня кількість відповідає попередній кількості посад «старших прокурорів», скорочення чисельності відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах у зв`язку із такими змінами у штатному розписі не відбулося.

Відповідач не надав доказів того, що внаслідок змін, які відбулися в структурі та штатному розписі ГПУ з прийняттям зазначених наказів Генерального прокурора України, посади (як штатної одиниці), яку обіймав позивач (з дислокацією у прокуратурі Харківської області) штатним розписом уже не передбачено.

Інших обставин, які слугували підставою для висновку про «ліквідацію посади», яку обіймав позивач (окрім тих, про які йдеться вище) у Рішенні від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 не зазначено.

Звідси суд дійшов висновку, що зміна однієї лише назви посади (у штатному розписі), без зміни її правового статусу у структурі органу (категорії, рангу) та обсягу функціональних обов`язків, не може вважатися її скороченням. Якщо поряд з наведеним взяти до уваги, що замість «ліквідованої» у такий спосіб посади утворено аналогічну посаду з іншою назвою, то стверджувати про реорганізацію в структурі органу та, як насідок, скорочення, кількості посад як підстави для звільнення прокурора у розумінні пункту 9 частини першої статті 51 та статті 60 Закону № 1697-VII, немає.

Стосовно доводів сторін щодо належного чи неналежного виконання ГПУ як роботодавцем обов`язку запропонувати позивачу усі вакантні посади, то тут суд виходить з того, що такий обов`язок у роботодавця виникає за наявності факту ліквідації/реорганізації та зумовленим цим скороченням посад і вивільненням працівників.

Відповідач надав суду докази щодо повідомлення ГПУ позивача про вакантні посади (як у телефонному режимі, так і засобами поштового зв`язку), які є в ГПУ та в регіональних прокуратурах, але на жодній із них позивач не виявив наміру працювати.

Позивач не заперечив того, що йому повідомляли про вакантні посади, як і того, що він не прийняв жодної із пропозицій, однак стверджує, що вакансій було більше і запропонували не всі, а список тих, що запропонували, поштою йому надходили із запізненням. Разом з тим, позивач, вказуючи у позові та в додаткових пояснень по суті спору на такі порушення з боку ГПУ, не пояснив яким чином це вплинуло б на його рішення щодо переведення на іншу посаду, зокрема не зазначив яку конкретно вакантну посаду (посади) йому не запропонували, але на переведення на яку (які) він би погодився.

Але з огляду на передумови, з якими пов`язаний обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника, колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при вирішенні спору про визнання протиправним і скасування рішення КДКП від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 виходила з того, що оскільки скорочення посади (на якій працював позивач) фактично не було, то немає необхідності давати правову оцінку діям роботодавця (ГПУ) на предмет дотримання вимог трудового законодавства щодо працевлаштування працівника (у зв`язку зі скороченням його посади).

З огляду на викладене вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку про незаконність рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 20 грудня 2017 року №341зпз-17 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

У відповідності до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як підсумок, враховуючи викладене в сукупності, зокрема ту обставину, що оскаржуваний у даній справі наказ Генеральної прокуратури України №1193-ц від 23 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" було винесено відповідачем після отримання відповідного подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів згідно рішення останньої від 20 грудня 2017 року, яке визнано незаконним та скасоване Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року (справа №9901/427/18, адміністративне провадження №П/9901/427/18), суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу Генеральної прокуратури України №1193-ц від 23 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" є обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню задля відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Щодо поновлення позивача на посаді, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 21 та частини першої статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначених у частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, позаяк встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приймає рішення про поновлення працівника на попередній роботі.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Така правова позиція є усталеною у судовій практиці. Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформульовано правову позицію, з якою погодився Верховний Суд у своїх постановах від 16.05.2019 року у справі №823/5361/15 та від 16.05.2019 року у справі №820/10744/15, за якою у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до змісту частини другою статті 40 та частини першої статті 235 КЗпП України передбачено можливість поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, яку він займав, та в органі, з якого його звільнено.

З огляду на скасування судом оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України №1193-ц від 23 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області), а саме з 27 грудня 2017 року.

Щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 грудня 2017 року, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 16 квітня 2021 року №21-314зп сума середньоденної заробітної плати позивача без урахування обов`язкових відрахувань складає 135,30 грн.

Оскільки днем звільнення позивача є 27 грудня 2017 року, справу вирішено по суті 15 травня 2021 року, то на період часу вимушеного прогулу позивача з 27 грудня 2017 року по 15 травня 2021 року (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 844 робочих днів.

З урахуванням викладеного, стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2017 року по 21 травня 2021 року має бути у сумі 114 869,70 (135,30 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 849 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2909,00 грн. (135,30 грн. х 21,5 робочих днів) та поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі з метою ефективного забезпечення захисту прав позивача.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1193-ц від 27 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) у зв`язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) з 27 грудня 2017 року.

4. Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 114 869,70 (сто чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять гривень тридцять копійок).

5. Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу запобіганням правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Харківської області) з 27 грудня 2017 року.

6. Допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 2909, 00 (дві тисячі дев`ятсот дев`ять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15);

Повне рішення складено 21.05.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна