Справа № 826/4003/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 квітня 2021 року м. Київ № 826/4003/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Балась Т.П., Васильченко І.П., розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами в порядку пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративній справі

за позовомОСОБА_1
доДержавної судової адміністрації України; Центрального апеляційного господарського суду,
прозобов`язання вчинити дії, -
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 1), Дніпропетровського апеляційного господарського суду (далі - відповідач 2), в якому просив суд:

зобов`язати Державну судову адміністрацію України виділити кошти Дніпропетровському апеляційному господарському суду для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти заробітних плат за останньою посадою;

зобов`язати Дніпропетровський апеляційний господарський суд здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року та постановою Верховного Суду від 14.06.2018 у задоволенні адміністративного позову позивачу відмовлено.

05 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у справі №826/4003/17 за виключними обставинами та прийняття судом нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Подану заяву аргументує тим, що 15 квітня 2020 року рішенням Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України положення пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 р. №1166-VII, застосованого судом при прийнятті постанови від 14 грудня 2017 року у справі №826/4003/17. Вважає, що викладені обставини є виключними, мають істотне значення для перегляду рішення суду та задоволення позову в повному обсязі.

Крім того, у вказаній заяві ОСОБА_1 заявляє клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №826/4003/17 за виключними обставинами та призначено справу до судового розгляду на 02 червня 2020 року.

02 червня 2020 року та 09 червня 2020 року від в.о. Голови державної судової адміністрації України до суду надійшов відзив на заяву про перегляд постанови за виключними обставинами в яких останній зазначає, що станом на день виходу позивача у відставку (08.09.2016) виплата вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою законодавством передбачена не була, а тому така вихідна допомога позивачу не виплачувалась. Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(11) 2020, як на підставу перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №826/3303/17 за виключними обставинами ДСА України зазначає, що рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(11) 2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі (08.09.2016) виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Відповідач 1 своїм право на подання пояснень не скористався.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів на підставі подання на колегію №142 від 30.06.2020 визначено склад колегії суддів: Балась Т.П., Патратій О.В., головуючий суддя Аблов Є.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року замінено відповідача-2 - Дніпропетровський апеляційний господарський суд () його правонаступником - Центральним апеляційним господарським судом ().

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів. Представники сторін заявили клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Оскільки сторонами виявлено бажання здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, дана адміністративна справа розглядається у письмовому порядку.

У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Колегією суддів встановлено, що з тексту постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у справі №826/4003/17 суд встановив, що Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_1 (звільненого 08.09.2016 з посади судді у відставку) права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, у зв`язку тим, що ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, такої вихідної неоподаткованої допомоги, втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VІІ.

Звертаючись із заявою про перегляд даного судового рішення за виключними обставинами, заявник посилається на рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(II)/2020 у справі № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», відповідно до якого визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного рішення визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вважаючи, що визнання неконституційними положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, якими керувався суд при прийнятті рішення у справі №826/4003/17, є належною підставою для перегляду такого рішення за виключними обставинами та ухвалення нового про задоволення позову, ОСОБА_1 звернулася з даною заявою до суду.

Вирішуючи питання про наявність підстав для перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року №826/4003/17 у зв`язку з виключними обставинами, колегія суддів враховує наступні положення процесуального законодавства.

Підстави перегляду судових рішень за виключними обставинами встановлені нормами ст. 361 КАС України. Так, ч. 1 зазначеної статті передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, серед іншого, також встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане (п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України).

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів враховує положення ч. 6 ст. 361 КАС України, відповідно до яких при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Таким чином, суд зазначає, що встановлення Конституційним Судом України неконституційності окремого положення закону, застосованого судом при вирішенні справи, надає лише право на перегляд такого судового рішення за виключними обставинами, а не є беззаперечною обставиною за наявності якої суд зобов`язаний ухвалити судове рішення на користь особи, яка звертається із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 03 вересня 2001 року по 19 вересня 2016 року працював на посаді судді Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 №1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Дніпропетровського апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади судді на підставі п.9 с. 5 ст. 126 Конституції України.

Наказом голови Дніпропетровського апеляційного господарського суду №244-к від 15 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку та доручено відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку і звітності виплатити компенсацію за невикористані частини щорічної та додаткової відпустки

Одночасно з відрахуванням ОСОБА_1 зі штату вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою нараховано та виплачено не було.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до Голови Дніпропетровського апеляційного господарського суду та Державної судової адміністрації України із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат, передбачену ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 від 07 липня 2010 року .

Листами №03-23/125/17 від 17.02.2017 та №П173-17-179/17 від 22.02.2017 Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Державна судова адміністрація України відповідно повідомили позивача про відсутність підстав для задоволення поданої заяви у зв`язку з тим, що виплата такої вихідної допомоги як на момент звільнення ОСОБА_1 з посади, так і на час розгляду поданого клопотання не була передбачена.

Не погоджуючись з вказаною відмовою ОСОБА_1 оскаржив таку до суду, однак у задоволенні позову було відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з наступного правового обґрунтування.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (далі Закон), в редакції, що діяла до прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» (який набрав чинності з 01 квітня 2014 року), було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, у подальшому пп. 1 п. 28 розділу ІІ Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону, в тому числі, виключено статтю 136.

Таким чином станом на 13 червня 2016 року дата звернення позивачем до Верховної Ради України про звільнення з посади судді у зв`язку з відставкою та станом на 15 вересня 2016 року (звільнення ОСОБА_1 з посади судді) законодавчо не було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

15 квітня 2020 року Конституційним Судом України прийнято рішення №2-р(ІІ)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

В своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що вказана правова норма суперечить ч. 1 ст. 8 Конституції України з огляду на її невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи.

Відповідно до п. 2 рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року №2-р(ІІ)/2020, підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказане узгоджується з положеннями ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» та ст. 152 Конституції України.

Отже, з 15 квітня 2020 року Конституційним Судом України відновлено дію ст. 136 Закону, що передбачала право судді при виході у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Так, зокрема, колегія суддів вважає, що як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент прийняття постанови Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/4003/17, підпункт 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційним визнаний не був, а тому Дніпропетровський апеляційний господарський суд при прийнятті відповідних рішень повинен був керувався вказаною законодавчою нормою.

Так, зокрема, як норми ст. 152 Конституції України, так і положення Закону України «Про Конституційний Суд України» декларують перспективний характер рішень Конституційного Суду України, правовим наслідком чого за загальним правилом є те, що неконституційність певної норми може застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України.

За таких обставин у суду відсутні правові підстави визначати протиправними дії (рішення) відповідача -2, вчинені на виконання нормативно-правових актів, які були чинними станом на дату вчинення таких дій.

Що стосується заявлених до ДСА України позовних вимог про зобов`язання виділити кошти Дніпропетровському апеляційному господарському суду для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 заробітних плат за останньою посадою, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Підставою для віднесення ДСА України до складу відповідачів в даній адміністративній справі позивач зазначає виключно те, що така виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів. Будь-якого правового обґрунтування заявлених до відповідача 1 позовних вимог позовна заява від 20 березня 2017 року не містить.

Одним із основних засад адміністративного судочинства є принцип змагальності сторін. Цей принцип полягає у тому, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Більше того, процесуальні норми встановлюють обов`язкові вимоги до позовної заяви, серед яких, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Колегія суддів також враховує, положення ч. 6 ст. 361 КАС України, які передбачають, що при перегляді рішення суду за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Колегія суддів зауважує, що заявлена до ДСА України позовна вимога стосується питання нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги суддів у відставці.

Нормами ч. 1 ст. 148 Закону передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно ст. 149 Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

ДСА України, в свою чергу, є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом, та виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищого спеціалізованого суду (ч. 3 ст. 148, ч. 1 ст. 151 Закону).

Статус головного розпорядника коштів, в розумінні Бюджетного кодексу України, передбачає, в першу чергу, участь такого у розробленні проекту кошторису у межах коштів, необхідних для виконання покладених на нього функцій, та отриманні бюджетних призначень з метою подальшого розподілу бюджетних асигнувань розпорядникам бюджетних коштів нижчого рівня.

Вказане кореспондується з повноваженнями ДСА України у сфері бюджетних правовідносин, визначеними Законом, до яких віднесено підготовка бюджетних запитів та пропозицій до проекту Державного бюджету України щодо фінансування судової влади.

Разом з тим, право на отримання бюджетних асигнувань, наданих відповідно до бюджетного призначення, що передбачає можливість взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів на виконання своїх функцій, віднесено до повноважень розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня.

Отже, статус головного розпорядника бюджетних коштів не передбачає наявність повноважень чи обов`язків на здійснення будь-яких нарахувань та виплат працівникам розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня в межах наявних бюджетних призначень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що нарахування та виплата коштів, обов`язковість яких встановлена законодавством, в тому числі, суддям здійснюється саме судом, у штаті якого він перебував.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що позовні вимоги, заявлені до ДСА України, задоволенню не підлягають.

Таким чином, оскільки, на час виникнення спірних правовідносин, звернення позивача до суду, розгляду справи судом першої інстанції положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII діяли, то відсутні підстави вважати рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р (ІІ)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) виключною обставиною для скасування постанови Окружного адміністративного суду від 14.12.2017 у даній справі.

Визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач є органом державної влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому він не мав підстав не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р (ІІ)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію, що міститься у постанові Верховного Суду 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18. У вказаному судовому рішенні зазначено, що із тексту імперативних приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.

У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19.02.2021 у справі №808/1628/18.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвалення Конституційним Судом України рішення від 15.04.2020 №2-р (ІІ)/2020 у справі №3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) не є підставою для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст. 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 4 ст. 368 КАС України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Підсумовуючи вищевказане, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у справі №826/4003/17 у зв`язку з виключними обставинами та залишає судове рішення в силі.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 11, 77, 90, 139, 241 - 246, 256, 361, 368 та 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року по справі № 826/4003/17 - відмовити та залишити постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року по справі № 826/4003/17 в силі.

Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими статтями 293- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 369 КАС України судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді: Т.П. Балась

І.П. Васильченко