Справа № 420/691/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/691/21
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Болтушенка А.О.,

за участю перекладача Хамдард Непа Хабібрахман,

позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Маркочевої Н.В.,

представника відповідача Філіпенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

18 січня 2021 року ОСОБА_2 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №2 від 05.01.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказує, що її заява відповідає критеріям визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області при прийнятті оскаржуваного наказу зазначені обставини до уваги не прийняті, особова справа позивача належно не розглянута.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених у заяві-анкеті ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач зазначив, що ОСОБА_2 вже втретє звертається за міжнародним захистом. Проте, перші два рази побоювання позивача повертатися до країни громадянської належності були пов`язані з діяльністю угрупування «Талібан». Наразі, ОСОБА_2 обґрунтовує неможливість повернення до Афганістану тим, що існує ризик переслідування позивача та членів її родини за ознаками їх належності до соціальної групи особи, що вважаються прихильниками західного образу життя.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року ОСОБА_2 , також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", відповідно до якої рішення про відмову у оформленні документів приймаються лише за заявами, які є очевидно необґрунтованими. На думку апелянта, її звернення до міграційної служби неправильно розцінене, як очевидно необґрунтоване.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_2 , є громадянкою Афганістану, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка, проживала у м. Кабул.

Країну походження ОСОБА_2 залишила у листопаді 2008 року (вказана дата є приблизною, точної дати не пам`ятає). Згідно уточнень анкетних даних, на території Російської Федерації ОСОБА_2 пробула приблизно 2 роки, після чого виїхала автомобільним транспортом до Харкова. Кордон України перетнула таємно, після чого на рейсовому автобусі вирушила до м. Одеси. До м. Одеса Садат ОСОБА_3 прибула у серпні 2010 року, виїхавши з Російської Федерації, оскільки чоловік її постійно бив (т.1, а.с.63).

30 серпня 2010 року, ОСОБА_2 звернулася до управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця (т.1, а.с.129).

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №701-10 від 15.12.2010 року, ОСОБА_2 відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців», у зв`язку із відсутністю фактів переслідування за ознаками відношення до певної соціальної або етнічної групи (т.1, а.с.172).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №2а/1570/851/2011 від 16 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 14 травня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та нечинним Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №701-10 від 15.12.2010 року відмовлено (т.1, а.с.180-187).

10 червня 2014 року, ОСОБА_2 звернулась до управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання їй статусу біженця та обґрунтувала причини виїзду з країни походження тим, що у 2009 році чоловік позивача зазнав переслідування та утиску зі сторони військового угрупування «Талібан», у зв`язку з відмовою у співпраці. Чоловіка ОСОБА_2 звинувачували у підтриманні американських військ, він неодноразово зазнавав фізичного насилля, а його родині постійно погрожували. Побоюючись за власне життя, позивач з чоловіком та дітьми змушена була покинути ОСОБА_4 у пошуках притулку.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 01.07.2014 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №815/4000/14 від 04 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у справах біженців про визнання рішення від 01.07.2014 року нечинним, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (т.1, а.с.99-105).

21 грудня 2020 року ОСОБА_2 втретє звернулася до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с.3-6).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 зазначила про ризик переслідування її та членів її родини за ознаками їх належності до соціальної групи особи, що вважаються прихильниками західного образу життя (т.1, а.с.1 зворотній бік).

Однак, під час проведення співбесіди з працівниками міграційної служби 24.12.2020 року, ОСОБА_2 вказувала, що залишила Афганістан у зв`язку з тим, що її сина забрали «таліби» і наразі його місцезнаходження невідомо. Крім того, її чоловіка також викрадали таліби з метою викупу, а батька чоловіка вбили (т.2 а.с.82).

05 січня 2021 року, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2020OD0167, яким громадянці Афганістану ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с.86-91).

05 січня .2021 року Головним управлінням ДМС в Одеській області видано наказ №2, яким громадянці Афганістану ОСОБА_2 та її неповнолітній донці ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с.98).

Того ж дня управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складено повідомлення №5/1-293 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с.99-101).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 наказами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вже неодноразово відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та під час чергового звернення позивача зазначені умови не змінилися.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є правовідносини, пов`язані з попереднім розглядом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданою позивачем втретє.

Для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було його рішення прийнято на законних підставах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

За наведеними у пунктах 1, 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначеннями:

біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок попереднього розгляду заяв визначений у статті 8 Закону № 3671-VI та, серед іншого, передбачає, що протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу наведених законодавчих норм слідує, що на стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Матеріали справи, зокрема, протоколу співбесіди від 05 січня 2021 року вбачається, що позивач не пам`ятає, що зверталась до міграційної служби з заявою про надання статусу біженця, однак погоджується, що на заяві та співбесідах у 2014 році наявний її підпис (т.2 а.с.81).

Позивач зазначила, що члени угрупування "Талібан" їй особисто не погрожували та вона з ними ніколи не контактувала (т.2 а.с.82). Однак, у тексті позовної заяви, позивачка вказала підставою для надання їй та її неповнолітній донці ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) міжнародного захисту з зв`язку з тим, що вони є прихильниками західного образу життя (т.І, а.с.1 зворотній бік).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час розгляду заяв ОСОБА_2 , анкет та протоколів співбесід, територіальним органом ДМС виявлені розбіжності у подіях, про які розповідала позивач, зокрема:

- відповідно до пояснень шукача захисту, виїзд з Афганістану пов`язаний з переслідуванням зі сторони угрупування «Талібан». З анкетування від 30.08.2010 року вбачається, що у 2009 році чоловік особи зник безвісти та на момент першого звернення заявниці їй не було відомо нічого про його місцезнаходження (т.ІІ, а.с.140). Однак, під час анкетування 13.06.2014 року, ОСОБА_2 вказала, що її чоловік потрапив у полон до талібів у 2006 році та представники радикального руху повідомили свекру особи про необхідність сплати викупу у розмірі 10000,00 доларів (США) для визволення його сина. Після сплати половини вказаної суми таліби відпустили чоловіка заявниці з умовою, що іншу половину родина особи повинна сплатити пізніше (протягом 2 місяців). Але, чоловік заявниці вибув з Афганістану того ж року не розрахувавшись з представниками угруповання (т.ІІ, а.с.50). Згідно з проведеним анкетуванням від 24.12.2020 року, заявниця вибула з Афганістану вже через 8 (9) місяців після виїзду її чоловіка, у зв`язку з несплатою всієї суми викупу. Зі слів ОСОБА_2 , батько чоловіка повинен був сплатити 50 тисяч доларів (США) та через невиконання вимог «Талібану» зазнав розправи з боку угруповання коли заявниця вже була на території України. Слід зазначити, що з протоколу співбесіди спостерігається, що свекр особи загинув у 2009 році, хоча у відповідності до отриманих пояснень, до України заявниця потрапила у 2010 році;

- відповідно до проведених співбесід, під час першого та чергового звернень, у 2007 році було викрадено сина заявниці на ім`я ОСОБА_5 , який на думку особи потрапив у полон до талібів, хоча жодних вимог отримано не було (т.2, а.с.140). Однак, згідно з проведеним протоколом співбесіди від 01.07.2014 року, вказана дитина заявниці померла у віці 2-3 місяців, про викрадення їй нічого не було відомо (т.1, а.с.62).

Неможливість повернення до Афганістану позивач обґрунтовує своїм небажанням. Вона зазначає, що хоче жити в Україні, але бути документовано, щоб мати змогу поїхати, зокрема до Європи прогулятись (т.2 а.с.84).

Враховуючи викладене, судова колегія вважає обґрунтованими доводи митного органу, що звернення позивача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язано лише з бажанням легалізації власного перебування.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюванням стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним п.1 чи п.13 частини 1 ст.1 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивач не бажає повертатись до країни своєї громадянської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можливо визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, позивач нелегально прибула до України ще у 2010 році та втретє звертається до органів ДМС у 2020 році, тобто майже через 10 років, після прибуття та через шість років після другої відмови в оформленні документів, що порушує вимоги ч. 5 ст. 5 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 815/3481/17 від 20.02.2020 року.

Слід зазначити, що спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви, яка передбачена статтею 8 Закону № 3671-VI.

Як зазначалося вище, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Це слідує з положень частини другої статті 9 Закону № 3671-VI та пункту 5.1 Розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила № 649).

Матеріали справи підтверджують, що позивач 10 років перебуває на території України та втретє звертається із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №701-10 від 15.12.2010 року та наказом ГУ ДМС в Одеській області від 01.07.2014 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу. Зазначені рішення оскаржені позивачем до суду та залишені в силі.

Отже у відповідача були наявні законні підстави, передбачені п.6 ст.8 Закону № 3671-VI для прийняття рішення рол відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із зловживанням останньою правом на звернення за захистом.

Доводи апелянта, щодо неврахування судом першої інстанції інформації по країні походження, яка підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, колегія суддів відхиляє, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Зазначена позиція відображена у постановах Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 у справі № 420/5266/18 та від 07.09.2020 року у справі № 420/6110/18.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 22 січня 2021 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 20 травня 2021 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко