Справа № 620/1694/20
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1694/20 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Північної митниці Держмитслужби на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" до Північної митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" (далі - ТОВ "Віп Авто Транс", позивач) звернулось до суду з позовом до Північної митниці Держмитслужби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення відповідача про коригування митної вартості товарів № UA102000/2020/000026/2 від 08.01.2020 та картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102030/2020/00024.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на порушення процесуальних норм ст.242 КАС України, оскільки судом першої інстанції взагалі не зазначено в рішенні мотивів відхилення аргументів та доказів митниці.

Звертає увагу, що рішення суду першої інстанції абсолютно не відповідає обставинам та матеріалам справи, певні обставини справи не досліджено судом не зроблено відносно них жодних висновків.

Крім того, апелянт вказує про те, що наявні платіжні доручення взагалі не мають жодного відношення до даної поставки, як наслідок, позивачем не підтверджено документально здійснення 100% попередньої оплати за товар, як того передбачає п.5.2 контракту.

Також, вказує про те, що надані до митного оформлення митні декларації країни відправлення не містять цінової інформації, тому не можуть підтвердити заявлену вартість напівпричепа.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.10.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю "Віп Авто Транс" та REDL GMBH укладено контракт № 11-10/2019, згідно якого позивачем був придбаний бувший у використанні напівпричіп бортовий тентовий, зокрема, SCHMITZ SCB*S3T, номер шасі НОМЕР_1 , рік випуску 2013, вартістю 7200 євро.

З метою митного оформлення вказаного транспортного засобу та підтвердження митної вартості товару, позивачем до Північної митниці Дермитслужби було подано митну декларацію UA 102030/2020/631063.

Митна вартість товару визначена позивачем основним методом.

На підтвердження заявленої митної вартості позивачем надано наступні документи: вищевказаний контракт, рахунок-фактуру (інвойс) № 2019/3680 від 12.12.2019, платіжні доручення № 52 від 25.10.2019, № 53 від 05.11.2019 та № 54 від 12.11.2019, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 18.12.2019 № НОМЕР_2 , довідку про транспортні витрати на доставку транспортного засобу № 257 від 28.12.2019, контракт № 11-10/2019 від 11.10.2019 та інші товаросупровідні документи.

Під час перевірки наданих для підтвердження митної вартості товару документів фахівцями контролюючого органу представнику позивача було надіслано повідомлення, в якому вказано, що у зв`язку з відсутністю інформації щодо всіх складових митної вартості для визнання заявленої митної вартості необхідно додатково надати такі документи: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.

У відповідь на вказане звернення позивач повідомив митний орган про відсутність можливості надання запитуваних додаткових документів.

08.01.2020 Північною митницею Держмитслужби прийнято рішення № UA 102030/2020/000026/2 про коригування митної вартості товарів, згідно якого митним органом було визначено митну вартість товару 8750 євро.

Коригування митної вартості слугувало підставою для видання картки відмови у прийнятті митних декларацій, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102030/2020/00024.

Вважаючи протиправними зазначене рішення про коригування митної вартості товару та картку відмови у прийнятті митної декларації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів при винесенні даної постанови виходить з наступного.

Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до ст. 49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).

Відповідно до ст. 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначений у частині другій цієї статті.

Ч.3 ст. 53 МК України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеному в даній нормі.

Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом із тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 МК України (частина третя статті 54 МК України).

Відповідно до ч.6 ст.54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Статтями 57, 58 МК України визначено, що митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору.

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у графі 33 вказаного рішення було зазначено, що в порядку контролю правильності визначення митної вартості товару митним органом здійснено перевірку достовірності інформації, що наведена в поданих до митного оформлення документах.

Вказано, що відповідно до пункту 3.1 контракту від 11.10.2019 № 11-10/2019 термін поставки - 45 календарних днів від дати підписання контракту, тобто до 25.11.2019, напівпричіп зареєстрований на покупця 18.12.2019, тобто порушені умови контракту.

Відповідно до умов контракту, загальна вартість контракту складає 73800 євро, поставка товару здійснюється на умовах 100% попередньої оплати, до митного оформлення надані платіжні доручення від 25.10.2019 № 52 на суму 33000 євро, від 05.11.2019 № 53 на суму 34800 євро та від 12.11.2019 № 54 на суму 6000 євро.

У графі призначення платежу вказано лише контракт, а реквізити рахунку-фактури відсутні, тобто ідентифікувати дані платіжні доручення з даною поставкою не має можливості.

Рахунок № НОМЕР_3 на даний напівпричіп виписано продавцем 12.12.2019, а здійснення платежів було проведено значно раніше (жовтень-листопад 2019 року).

Відповідно до п.2.2 розділу 2 «Якість напівпричепів» контракту від 11.10.2019 №11-10/2019 документи, що підтверджують якість напівпричепа, продавець передає покупцю разом із напівпричепами. До митного оформлення дані документи не були подані.

Митна декларація країни відправлення не містить цінової інформації, тому не може підтвердити заявлену вартість напівпричепа.

Митну вартість транспортного засобу скориговано відповідно до ст.64 МКУ за резервним методом, яка ґрунтується на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях, а саме відповідно до наявної у митного органу цінової інформації з бази даних ЄАІС ДФС щодо аналогічного транспортного засобу, митне оформлення якого вже здійснено - митна декларація від 27.11.2019 №UA102230/2019/639428. Митну оцінку здійснено із застосуванням резервного методу визначення митної вартості - 8750 євро.

Причини незастосування попередніх методів визначення вартості: 1) за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) - враховуючи спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками, виявлені розбіжності в документах, які не дають можливості митному органу однозначно упевнитись в правильності заявленої митної вартості напівпричепу, відповідно до п.2 ч.2 ст.52 та ч.2 ст.58 МКУ особа, яка уповноважена на декларування, має подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню, а також факт відмови особи, уповноваженої на декларування, від надання додаткових документів; 2) за ціною договору ідентичних товарів - відсутність інформації щодо вартості операцій щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів - відсутність інформації щодо вартості операцій щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості - відсутність достовірної та документально підтвердженої інформації щодо ціни одиниці товару для обчислення митної вартості за методом на основі віднімання вартості (ст. 62 МКУ); 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість) - відсутність інформації щодо обчислення митної вартості за методом на основі додавання вартості (ст.63 МКУ). Зазначене унеможливлює визначення митної вартості транспортного засобу шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 МКУ, а тому митну вартість скориговано із застосуванням резервного методу визначення митної вартості відповідно до положень ст.64 МКУ.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено про порушення умов контракту №11-10/2019 від 11.10.2019 року щодо термінів поставки напівпричепу позивачу, а також те, що платіжні доручення №52 від 25.10.2019 року, №53 від 05.11.2019 року та №54 від 12.11.2019 року неможливо ідентифікувати як платіж за напівпричіп SCHMITZ SCB*S3T, номер шасі НОМЕР_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що згідно умов контракту №11-10/2019 від 11.10.2019 року, загальна вартість контракту складає 73800,00 євро, зокрема, вартість напівпричепу, який є предметом митного оформлення у даній справі, становить 7200,00 євро, а платіжними дорученнями №52 від 25.10.2019 року, №53 від 05.11.2019 року, №54 від 12.11.2019 року підтверджується повна оплата вказаного контракту.

Крім того, відповідачем не доведено жодними доказами впливу порушення термінів поставки згідно умов контракту №11-10/2019 від 11.10.2019 року на митну вартість заявленого до митного оформлення напівпричепу.

Таким чином, оплата відбулась на умовах 100% передоплати вартості напівпричепа, що повністю відповідає умовам контракту від 11.12.2019 № 11-12/2019.

Щодо посилання митного органу на те, що у графі призначення платежу вказано лише контракт, а реквізити рахунку-фактури відсутні, тобто ідентифікувати дані платіжні доручення з даною поставкою не має можливості, колегія суддів зазначає наступне.

Відсутність в платіжному документі вказівки на інвойс самостійно не може бути підставою для висновку про неможливість ідентифікації платежу з поставкою товару, якщо така ідентифікація може бути проведена на основі інших документів, доданих на підтвердження митної вартості товару.

Так, загальні вимоги Національного банку України до оформлення клієнтами доручень на переказ коштів в іноземній валюті або банківських металів, їх виконання уповноваженими банками й іншими фінансовими установами (далі - уповноважений банк), порядку зарахування коштів в іноземній валюті, а також особливості здійснення уповноваженим банком арешту та примусового списання коштів в іноземних валютах та банківських металів з рахунків клієнта і з кореспондентських рахунків уповноваженого банку - резидента та нерезидента, відкритих в іншому уповноваженому банку-резиденті, встановлює Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2008 року №216, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2008 року за №910/15601 (надалі - Порядок №216).

Пунктом 2.2 Порядку №216 передбачено, що платник заповнює реквізит «Призначення платежу» в іноземній валюті або банківських металах таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті або банківських металів.

Чинним законодавством не встановлено обов`язку здійснювати посилання на інвойс чи проформу в банківському платіжному документі.

Отже, сама по собі відсутність у банківських документах посилання на інвойс чи проформу, за умови наявності вказівки на контракт та товари, які оплачуються, не є підставою для висновку щодо недостовірності наданої позивачем інформації про митну вартість товару, а у сукупності з іншими документами, що стосуються поставки оцінюваного товару, і були подані позивачем для митного контролю, дозволяють ідентифікувати платіж з вказаним товаром.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №810/2784/18.

Також в оскаржуваному рішенні відповідач посилається на ненадання позивачем документів, що підтверджують якість напівпричепа, які продавець передає покупцю разом із напівпричепами.

Разом з тим, відповідачем не доведено яким чином наявність чи відсутність вказаних документів безпосередньо впливає на митну вартість заявленого до митного оформлення напівпричепу.

Також в оскаржуваному рішенні вказано, що митну вартість визначено за резервним методом в сумі 8750,00 євро відповідно до цінової інформації ЄАІС ДФС. Також міститься посилання на митну декларацію від 27.11.2019 №02230/2019/639428.

Дослідивши надану відповідачем митну декларацію, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо розбіжностей товару зазначеного у митній декларації позивача та митній декларації наданої митним органом.

Зокрема, згідно митної декларації від 27.11.2019 №UA102230/2019/639428 задекларовано напівпричіп SCHMITZ моделі SCB*S3T S1, тоді коли позивачем здійснювалося митне оформлення напівпричіпу SCHMITZ моделі SCB*S3T.

При цьому відповідачем не доведено що вказані моделі напівпричепів є аналогічні чи ідентичні.

Крім того, щодо зазначення відповідачем в рішенні про коригування митної вартості товарів та джерело інформації, яким користувався митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару - МД від 27.11.2019 №UA102230/2019/639428, колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.02.2019 року у справі №816/1199/15-а, про те, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей визначених частиною 2 статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод.

При цьому, сама лише інформація з бази даних ЄАІС ДФС про вантажну митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару, за такою декларацією, дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним органом доходів і зборів за другорядним методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; за резервним методом), має бути доведено, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування (якщо воно приймалося) не було оскаржене до суду та скасоване судом.

Однак, спірне рішення про коригування митної вартості товарів не містить порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості товару.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів не відповідає вимогам чинного законодавства, є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача була реальна можливість перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого транспортного засобу, оскільки контракт № 11-10/2019 від 11.10.2019 та рахунок-фактура (інвойс) № 2019/3680 від 12.12.2019 містять відомості про продавця, його адресу та номер телефону, однак відповідачем заходи щодо уточнення дійсної вартості імпортованого товару вжиті не були.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач надав відповідачу всі необхідні документи для визначення митної вартості товару за основним методом, вказані документи містять повну інформацію про митну вартість та її складові та не протирічать один одному. В свою чергу, відповідачем не доведено, що вони містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значенні складових вартості товару.

Отже, апелянтом не доведено наявності тих обставин, на які він посилається та які зводяться, на його думку, до неможливості визначення митної вартості імпортованого позивачем товару за основним методом.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення відповідача про коригування митної вартості товарів №UA102000/2020/000026/2 від 08.01.2020 та картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102030/2020/00024 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтованих посилань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до ч.1 та ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, від представника позивача надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.

В свою чергу апелянтом подано до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги від 30.04.2020 року №71, додаткова угода №2 до договору від 30.04.2020 року, додаткова угода №3 до договору від 30.04.2020, рахунок-фактура №71/12/2 від 03.09.2020, акт надання послуг №71/12/2 від 15.02.2021, платіжне доручення №2551 від 25.09.2020, банківську виписку по рахунку АО «Протест» за вересень 2020 року, детальний опис робіт (наданих послуг).

Колегія суддів дійшла до висновку про співрозмірність заявлених до стягнення позивачем витрати із складністю справи та обсягом наданих послуг, відтак витрати на правову допомогу підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північної митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року - без змін.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віп Авто Транс» (14000, м. Чернігів, вулиця Квітнева, 1-В, ) за рахунок бюджетних асигнувань Північної митниці Держмитслужби (14017, м. Чернігів, проспект Перемоги, 6, ) витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 1500 (тисяча п`ятсот гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст.329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: