Справа № 120/7213/20-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
м. Вінниця

17 травня 2021 р. Справа №120/7213/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши в порядку письмового провадження заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

28 грудня 2020 року відповідачем до суду подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог, що стосуються нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Заява обгрунтована тим, що частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. З моменту отримання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2020 року №48 позивач повинен був усвідомлювати, що у такому наказі не передбачено виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Тобто, про ймовірне порушення своїх прав позивачеві було відомо ще у березні 2020 року, проте до суду з позовом звернувся 26 листопада 2020 року, що свідчить про пропущення місячного строку звернення до суду.

Розглянувши заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог, суд зважає на таке.

Особливості строку звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), частинами 1, 2 та 3 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).

З аналізу наведених норм слідує, що за загальним правилом, строк звернення до адміністративного суду становить шість місяців, який, як правило, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Однак, передбачено й скорочені строки для звернення до адміністративного суду.

Так, заява про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог, що стосуються нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, обгрунтована необхідністю застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до адміністративного суду.

На переконання суду, такі міркування є помилковими з огляду на таке.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» суд конституційної юрисдикції зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 Кодексу законів про працю України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь- яким строком.

Так, Конституційний Суд України виснував, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, зважаючи на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, слід дійти висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

А тому поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір в частині вимог, пов`язаних із нарахуванням та виплатою одноразової грошової допомоги, охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 Кодексу законів про працю України визначенням «законодавство про оплату праці».

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 травня 2020 року у справі №808/3200/17, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року у справі №820/4748/17 та ряду інших.

Посилання відповідача на судову практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, від 22 січня 2020 року у справі 620/1982/19) оцінюються судом критично, адже такі судові рішення стосуються інших спірних правовідносин (у них мова йде про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Таким чином, заява відповідача про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог, що стосуються нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, є необгрунтованою та не підлягає задоволенню, адже з огляду на викладене вище такі вимоги не обмежуються будь-яким процесуальним строком.

Керуючись статтями 122, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:
Заяву відповідача про залишення позову без розгляду в частині окремих позовних вимог залишити без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.
Суддя Яремчук Костянтин Олександрович