Справа № 580/5415/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5415/20 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради про визнання дій протиправними та зобов' язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради, в якій просив:

- визнати протиправними дії відповідача по поверненню позивачу пакету документів, які були подані для видачі будівельного паспорта із забудови земельної ділянки площею 0,0507 га (кадастровий номер :05:002:0228) з мотивів невідповідності намірів забудови даної земельної ділянки, які викладені в листі з вихідним №01-22/45192 від 28.08.2020;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.08.2020 про видачу будівельного паспорта із забудови земельної ділянки площею 0,0507 га (кадастровий номер :05:002:0228) з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та прийняти у межах, строку та порядку, визначених чинним законодавством, рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні по даній справі. В обгрунтування позову зазначив, що власником земельної ділянки площею 0,0507 га з кадастровим номером :05:002:0228 з цільовим призначенням земельної ділянки для індивідуального садівництва. 14.08.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу будівельного паспорта забудови вказаної земельної ділянки для будівництва садового будинку, гаража та сараю. Відповідач листом №01-22/45192 від 28.08.2020 відмовив позивачу у видачі будівельного паспорта з тих підстав, що відповідно до Плану зонування території міста Черкаси спірна земельна ділянка розташована в зоні зелених насаджень в санітарно-захисних зонах (С-6). Вважаючи відмову у видачі будівельного паспорта протиправною позивач зазначає, що на момент затвердження Плану зонування території міста Черкаси спірна земельна ділянка перебувала у приватній власності позивача з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, так відмова позивачу у забудові його земельної ділянки свідчить про порушення права на мирне володіння своїм майном, оскільки позивач позбавляється законних очікувань на забудову земельної ділянки, яка у встановленому законом порядку набута у власність, а цільове призначення земельної ділянки, її площа, межі та конфігурація були сформовані до затвердження Плану зонування території міста Черкаси рішенням Черкаської міської ради від 04.12.2014 №2-513.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Черкаської міської ради №2-513 від 04.12.2014 затверджений План зонування території міста Черкаси, за яким земельна ділянка розташована за адресою: громадська організація «Зелена зона» садове товариство», АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:002:0228, перебуває в зоні зелених насаджень в санітарно-захисних зонах С-6.

27.06.2018 позивач ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки згідно умов якого останні передали, а позивач прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0507 га з кадастровим номером :05:002:0228, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва.

13.08.2020 позивач звернувся до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із заявою про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва садового будинку, гаража і сараю.

Департамент архітектури та містобудування Черкаської міської ради листом №01-22/45192 від 28.08.2020 повідомив позивача, що пакет документів для видачі будівельного паспорта повертається позивачу з тих підстав, що наміри забудови земельної ділянки не відповідають вимогам чинної містобудівної документації, а саме: відповідно до Плану зонування території м. Черкаси, затвердженого рішенням Черкаської міської ради №2-513 від 04.12.2014, земельна ділянка (кадастровий номер :05:002:0228) розташована в зоні зелених насаджень в санітарно-захисних зонах (С-6), де будівництво садового будинку не передбачено.

Не погоджуючись з відмовою у видачі будівельного паспорта, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статей 316 - 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Нормами ст. 373 Цивільного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що право власника на забудову на своїй земельній ділянці здійснюється за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Так, згідно вимог статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VІ від 17.02.2011 (далі - Закон №3038), забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів.

За наявності плану зонування території розроблення будівельного паспорта здійснюється на його підставі.

Надання будівельного паспорта здійснюється спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Згідно ст. 27 Закону №3038 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 05.07.2011 №103 затвердило Порядок видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки (далі - Порядок №103).

Пунктом 1.2 Порядку №103 визначено, що будівельний паспорт забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт) визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту, благоустрою та озеленення на земельній ділянці.

Розроблення будівельного паспорта здійснюється в межах населених пунктів - відповідно до наявної містобудівної документації на місцевому рівні (пункт 1.4 Порядку №103).

Пунктом 2.1 Порядку №103 визначено, що до заяви замовником повинні додаватися: засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою; засвідчена в установленому порядку згода співвласника земельної ділянки (житлового будинку) на забудову зазначеної земельної ділянки; ескіз намірів забудови (місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, фасади, максимальні відмітки висотності, відстані від сусідніх земельних ділянок); проект будівництва (за наявності).

Відповідно до пункту 2.3 цього Порядку уповноважений орган містобудування та архітектури на підставі отриманих документів визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам чинної містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Пунктом 2.4 Порядку №103 передбачено, що пакет документів для видачі будівельного паспорта або внесення змін до нього повертається уповноваженим органом містобудування та архітектури замовнику, зокрема, у зв`язку із невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, детальним планам територій, планувальним рішенням проектів садівницьких та дачних товариств, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Законом України від 16.11.1992 № 2780-XII «Про основи містобудування» (далі - Закон №2780-ХІІ) визначені основні вимоги до містобудівної діяльності. Зокрема, при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил.

Згідно із частиною другою статті 5 Закону №3038 вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону №3038 планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

План зонування території (зонінг) - це містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №3038).

За змістом статті 17 Закону №3038 генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

До того ж в силу приписів частини першої статті 21 Закону №3038 розроблені в установленому порядку проекти містобудівної документації на місцевому рівні: генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій, детальні плани територій підлягають громадським слуханням.

Врахування громадських інтересів при розробленні проектів містобудівної документації має вирішальне значення, оскільки мета містобудування та розроблення на його виконання містобудівної документації, спрямована на формування повноцінного життєвого середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного оточення, раціонального природокористування та збереження культурної спадщини.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що за наявності затвердженого плану зонування території, вирішення уповноваженим органом питання видачі будівельного паспорта повинно здійснюватися із врахуванням встановлених ним умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Черкаської міської ради №2-513 від 04.12.2014 затверджений План зонування території міста Черкаси, яким земельна ділянка розташована за адресою: громадська організація «Зелена зона» садове товариство», АДРЕСА_1 з кадастровим номером :05:002:0228, перебуває в зоні зелених насаджень в санітарно-захисних зонах С-6.

Отже, функціональне призначення забудови земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0228, а саме для будівництва садового будинку, гаража і сараю, не відповідає Плану зонування території м. Черкаси, затвердженого рішенням Черкаської міської ради №2-513 від 04.12.2014.

Враховуючи що Планом зонування території міста Черкаси передбачено, що місцевість (де знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0228, яка належить позивачу на праві приватної власності і на якій він бажає збудувати садовий будинок, гараж і сарай) віднесена до зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи у наданні будівельного паспорта, діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2020 у справі №820/4112/18.

Щодо твердження скаржника стосовно того, що планом зонування міста Черкаси земельна ділянка не могла бути віднесена до зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах, оскільки на момент його затвердження перебувала у приватній власності з цільовим призначенням для ведення садівництва, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем рішення №2-513 від 04.12.2014, яким затверджено План зонування території міста Черкаси у справі, що розглядається, не оскаржено.

Посилання позивача, що встановлення режиму забудови території, визначеного для містобудівних потреб (зонування) для земельної ділянки, не припиняє її право власності із всіма правомочностями, передбачених правом власності, у тому числі право на забудову в межах її цільового призначення оцінюються судом критично, оскільки на орган державної влади у цій ситуації був покладений позитивний обов`язок щодо належного захисту громадськості та охорони навколишнього природного середовища і, відмовляючи у видачі паспорта забудови, відповідач діях в межах повноважень, встановлених законом.

Колегія суддів наголошує на тому, що містобудівна документація розробляється з врахування громадських інтересів та має на меті створення та підтримання повноцінного життєвого середовища з урахуванням балансу інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а згідно з вимогами статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд вважає, що оспорюване рішення відповідача прийнято з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №340/1696/19.

Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» та «Ісмаїлов проти Російської Федерації» наголошує на одному з обов`язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільним та приватним інтересами. Складові цього критерію не є універсальними (абсолютними), оскільки не існує чіткого, виключного переліку обставин, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення цієї «справедливої рівноваги».

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції приймаючи спірну ухвалу діяв у відповідності до вимог законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст 241, 242, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків