Справа № 640/8852/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 травня 2021 року справа №640/8852/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 )
доВійськової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач)
третя особаФінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту третя особа)
про1) визнання протиправними дій відповідача щодо не виплати всіх сум належних позивачу у день звільнення, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік в сумі 53 041,33 грн.; 2) стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік в сумі 53 041,33 грн.) за період з 05 січня 2019 року до 18 березня 2020 року в сумі 270 487,00 грн.
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи, що відповідач протиправно не виплатив в день звільнення позивача з військової служби всі суми, передбачені законодавством, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, чим порушив його конституційні права на соціальний захист.

На думку позивача, з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки в день виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки.

Ухвалою від 28 квітня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/8852/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання; залучив до участі у справі Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В матеріалах справи докази надання відповідачем відзиву на позовну заяву відсутні, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Третя особа надала пояснення на позовну заяву, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що передбачені законодавством про працю норми щодо оплати і порядку вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб; механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби передбачений спеціальним законодавством та має свої відмінності, а тому підстав для визнання протиправною бездіяльності Генерального штабу Збройних Сил України не має.

Третя особа також вважає, що спір про нарахування компенсації не є спором про нараховані/ненараховані суми під час звільнення, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спор щодо їх розміру, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України відсутні.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Сил України у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних Сил України від 26 грудня 2018 року №692 полковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «б» (стан здоров`я) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командиру військової частини НОМЕР_1 від 05 січня 2019 року №4 полковник ОСОБА_1 із 05 січня 2019 року виключений зі списків особового складу НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №240/8555/19, залишеного без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та Генерального штабу Збройних Сил України задоволений частково; визнано протиправною бездіяльність, зокрема, військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік та 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 05 січня 2019 року та зобов`язано, зокрема, військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 рік по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 05 січня 2019 року та надати довідку-розрахунок грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 05 січня 2019 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача від 10 квітня 2020 року грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки виплачена позивачу 18 березня 2020 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою цієї ж статті передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері соціального захисту військовослужбовців, є, зокрема, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі по тексту Порядок №260), відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ якого, у рік звільнення військовослужбовцям, звільненим з військової служби, зокрема, за станом здоров`я виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, спеціальним законодавством врегульований склад грошового забезпечення та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям звільненим з військової служби, проте, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби не врегульовані.

Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі №823/615/16 зазначив, що з огляду на неврегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу Законів про працю України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Предметом розгляду у цій справі є невиплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Порядком №260 питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб з військової служби не врегульовані, а тому, суд при вирішенні цього питання застосовує норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Поряд з цим, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того, стаття 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Враховуючи викладене, в контексті приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України суд дійшов висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі №805/977/16-а.

Як встановив суд, факт невиконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу Законів про працю України підтверджений рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №240/8555/19.

Відповідно до довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 30 березня 2020 року №305/333 розмір грошової компенсації відпустки за невикористані позивачем календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік становить 53 041,33 грн.

Позивач звільнений з військової служби в Збройних Силах України 05 січня 2019 року, а грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік виплачена 18 березня 2020 року, тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснений не в день звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України 18 березня 2020 року.

Отже, затримка остаточного розрахунку з позивачем становить 425 календарних днів - з 05 січня 2019 року по 18 березня 2020 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не виплати всіх сум належних позивачу у день звільнення з військової служби.

При цьому, позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо не виплати всіх сум належних позивачу у день звільнення, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік в сумі 53 041,33 грн.

Суд зазначає, що протиправними діями суб`єкта владних повноважень - є активна цього органу чи посадової особи; протиправною бездіяльністю - зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

В цьому випадку нездійснення обов`язкових дій на користь позивача, а саме, не виплата всіх належних йому сум при звільненні, є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року по 18 березня 2020 року.

Щодо суми стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року по 18 березня 2020 року в сумі 270 487,00 грн. суд зазначає таке.

Як вже зазначено судом, порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначені Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на вказане, суд застосовує до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі по тексту - Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 та Порядку №260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством забезпеченням середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Як встановив суд, 05 січня 2019 року позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а сума недоплачених коштів виплачена 18 березня 2020 року, строк затримки розрахунку складає 425 днів.

З довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 18 лютого 2019 року №305/107 про суми нарахованого (виплаченого) грошового забезпечення полковнику ОСОБА_1 з урахуванням одноразових додаткових видів грошового забезпечення, премій згідно статті 27 ДС ЗС України, за листопад грудень 2018 року вбачається, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад грудень 2018 року становить 38 822,55 грн.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача на день звільнення з військової служби станом становить 636,44 грн. (38 822,55 грн. : 61).

Кількість днів за період з дати звільнення з 05 січня 2019 року по дату остаточного розрахунку 18 березня 2020 року складає 425 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 270 487,00 грн. (425 х 636,44 грн.).

Суд звертає увагу, що Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

При вирішенні даної справи суд вважає за можливе врахувати висновки Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі №6-113цс16, застосувавши принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Як встановив суд, загальна сума невчасно виплачених позивачу коштів становить 53 041,33 грн.

Застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності, судом враховується, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 53 041,33 грн./ 270 487,00 грн. (компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,19.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 636,44 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,19 х 425 (днів затримки розрахунку) = 51 392,53 грн.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 51 392,53 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, у постанові Верховного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №813/1180/18, в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №620/1487/20.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного звернути увагу, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі №805/1008/16-а.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати всіх сум належних позивачу у день звільнення, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік в сумі 53 041,33 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік в сумі 53 041,33 грн.) за період з 05 січня 2019 року до 18 березня 2020 року в сумі 51 392,53 грн.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати всіх сум, належних ОСОБА_1 у день звільнення, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік в сумі 53 041,33 грн.

3. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року до 18 березня 2020 року в сумі 51 392,53 грн.

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 );
Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код 22990368).

Суддя В.А. Кузьменко