Справа № 200/4480/21
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2021 р. Справа№200/4480/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, вважаючи свої права порушеними, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України при розгляді рапортів ОСОБА_1 та не звільнення його зі служби в органах Національної поліції за власним бажанням, у зв`язку з поважною причиною (прийняттям на роботу за конкурсом);

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 з органів Національної поліції України з 31 березня 2021 року;

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок при звільненні з органів Національної поліції України;

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України видати ОСОБА_1 наказ про звільнення з органів Національної поліції, його трудову книжку та військовий квиток.

Також просив встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення по даній справі; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на його користь судові витрати, що складаються з суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) грн.

Позов обґрунтовував тим, що неодноразово подавав до роботодавця - Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України рапорти про звільнення його зі служби в поліції у зв`язку з неможливістю подальшого проходження служби в поліції, зумовленою поважною причиною - прийняттям на роботу за конкурсом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. До рапортів додавав доказ вказаним обставинам - лист Державного бюро розслідувань від 10 березня 2021 року № 13-09/1313-51/3832 про успішне проходження ним конкурсу на зайняття посад працівників, який містив проханням звільнити ОСОБА_1 у найкоротший строк.

Між тим, станом на день подачі позову його не повідомлено про результати розгляду рапортів про звільнення та прийняте рішення, не ознайомлено з відповідним наказом про звільнення та не видано трудової книжки, а також не проведено остаточного розрахунку, що вважав порушенням гарантованих Конституцією України та Законами України трудових прав позивача.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, зокрема, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію». Згідно зі ст. 60 Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 4 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Одним із таких нормативно-правових актів, який визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Виходячи з пп. «ж» п. 64 цього Положення служба в поліції може бути припинена за власним бажанням поліцейського за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) за наявності поважних причин.

Разом з тим відповідно до п. 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Вважав, що закінчення визначеного у п. 68 Положення строку служба в поліції за власним бажанням може бути припинена за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Такої згоди між позивачем та відповідачем досягнуто не було.

Враховуючи наведене вважав, що як основні позовні вимоги, так і похідні від них (про проведення остаточного розрахунку, видачу трудової книжки та ін.) задоволенню не підлягають.

Також повідомив суд про те, що на даний час позивач перебуває в трудових відносинах з Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України, є діючим працівником, отримує відповідне грошове забезпечення, а отже правові підстави для прийняття Департаментом наказу про його звільнення саме з 31 березня 2021 року відсутні.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Також вважав, що сума витрат позивача на правничу допомогу, яку він просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, враховуючи предмет позову, категорію даної судової справи, нескладність позову, невеликий об`єм доказової бази, критеріїв реальності адвокатських витрат і розумності їхнього розміру, є неспівмірною, надуманою та необґрунтованою.

Позивач подав додаткові пояснення, в яких зазначав, що відповідно п. 4 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на наведене вважав, що пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, встановлено обмеження права поліцейського при звільненні зі служби. Обмеження встановлено підзаконним нормативно-правовим актом, тому застосування даної норми права суперечить ч. 3 ст. 61 та п. 4 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Також, відповідно до листа Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України вих. № 31аз/12/1/2/03-2021 від 09 квітня 2021 року щодо надання інформації стосовно нормативно-правових актів, на підставі яких здійснюється звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, надано наступну інформацію: «Оскільки строки подачі рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та їх розгляду керівниками органів, підрозділів, закладів та установ поліції, яким дозволено видавати накази по особовому складу, Законом чи нормативно-правовими актами з питань проходження служби не врегульовані, то на підставі ст. 60 Закону, до вказаних правовідносин можливо застосувати положення ст. 38 КЗпП України».

Відповідач помилково вважав свої повноваження дискреційними, оскільки не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. У зв`язку з відсутністю норми, яка передбачала б порядок та строки звільнення поліцейського зі служби в Законі України «Про Національну поліцію», вважав, що в даному випадку необхідно застосовувати норми трудового законодавства.

Статтею 38 Кодексу законів про працю України не передбачено декілька варіантів дій роботодавця, а чітко визначено, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (прийняття на роботу за конкурсом) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Прошу задовольнити позовні вимоги повністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу в органах поліції, зокрема з 07 листопада 2019 року на посаді старшого оперуповноваженого 5-го відділу (боротьби з організованими групами з ознаками корупції) управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (наказ Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07 листопада 2019 року № 35 о/с, яким позивача призначено на посаду).

17 березня 2021 року та повторно 23 березня 2021 року позивач засобами поштового зв`язку направив на адресу, зокрема Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України рапорти, датовані 17 березня 2021 року, в яких просив звільнити його зі служби в органах поліції за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 38 Кодексу законів про працю України з 24 березня 2021 року та, відповідно, з 31 березня 2021 року, в яких посилався на неможливістю подальшого проходження служби в поліції, що зумовлена поважною причиною - прийняттям на роботу за конкурсом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.

До рапортів додав лист Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 10 березня 2021 року № 13-09/1313-51/4233, в якому повідомлялося про визначення позивача переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. В листі містилося прохання звільнити ОСОБА_1 у максимально стислий термін для подальшого призначення для проходження служби в ТУ ДБР.

Звільнення позивача з посади не відбулося.

На запит адвоката позивача від 25 березня 2021 року щодо результату розгляду рапортів відповідачем надана відповідь від 01 квітня 2021 року № 83аз, якою повідомлено про те, що рапорти позивача від 17 березня 2021 року щодо звільнення з поліції з 24 та 31 березня 2021 зареєстровані 22, 24 та 25 березня 2021 року за № № Є-384, Є-408 відповідно, і перебувають на виконанні у головного інспектора 3-го відділу кадрового забезпечення Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України. Також процитовані положення п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, згідно з яким особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Повідомлено, що рапорти перебувають на розгляді, і інформацію про прийняте рішення буде надано додатково; на адресу відповідача листи від Державного бюро розслідувань про необхідність звільнення позивача не надходили.

На аналогічний запит адвоката позивача від 07 квітня 2021 року до управління стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України вказаним управлінням надана відповідь від 13 квітня 2021 року № К-2аз/55/104/01/2021, в якій повідомлено про те, що звільнення зі служби працівників поліції не входить до повноважень управління. Також повідомлено про надходження 15 березня 2021 року листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, та надання аналогічної відповіді на нього.

Судом також встановлено, що рапорти позивачем одночасно були спрямовані до Національної поліції України (зареєстровані 24 березня 2021 року).

05 квітня 2021 року адвокат позивача звернувся до Національної поліції України із запитом, в якому просив надати інформацію щодо нормативно-правових актів, на підставі яких здійснюється звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, а також порядок та строк розгляду рапортів про звільнення працівників поліції за власним бажання.

На вказаний запит Національною поліцією України надана відповідь від 09 квітня 2021 року № 31аз/12/1/2/03-2021 за підписом заступника начальника департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України, якою повідомлено, зокрема наступне.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з розд. II Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 листопада 2016 року № 1235, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 року за № 1668/29798, звільнення зі служби в поліціє є підставою для видання наказів по особовому складу.

Пунктами 2 та 3 розд. III Порядку встановлено, що підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Перелік документів з питань входження служби визначається згідно з переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року № 1235. Відповідно до п. 1 Переліку документом з питань проходження служби є рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.

За правилами пп. 15 п. 6 розд. II Інструкції з діловодства в системі Національної поліції, затвердженої наказом Національної поліції України від 20 травня 2016 року № 414, звернення (рапорти) працівників органів та підрозділів поліції, які стосуються їх службової діяльності, у разі необхідності, реєструються в підрозділі документального забезпечення органу або підрозділу у якому проходять службу такі особи та опрацьовуються відповідно до вимог цієї Інструкції, якщо інше не встановлено законодавчими або нормативно-правовими актами.

Оскільки строки подачі рапортів поліцейських про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та їх розгляду керівниками органів і підрозділів поліції Законом чи нормативно-правовими актами з питань проходження служби не врегульовані, то на підставі ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» до вказаних правовідносин можливо застосувати положення статті 38 Кодексу законів про працю України.

Поряд з цим, згідно з практикою Верховного Суду до відносин, які не урегульовані Законом та підзаконними нормативно-правовими актами, виданими на його виконання, на підставі п. 4 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, у разі відсутності домовленості між сторонами (зазначення у рапорті конкретної дати звільнення), застосовується Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (постанова Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 826/10404/16).

Судом також встановлено, що на час винесення даного судового рішення позивач перебуває в трудових відносинах з Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України, є діючим працівником та отримує відповідне грошове забезпечення.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 47 вказаного Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 вказаного Закону призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 вказаного Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Частинами 2 й 3 ст. 77 вказаного Закону визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом (ч. 2 ст. 1 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 4 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, нормами якого врегульовані спірні правовідносини, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, яким передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Це виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України з підстав поширення дії останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема в постановах від 09 лютого 2021 року в справі №826/10404/16, від 15 лютого 2021 року в справі № 160/3607/19.

Пунктом 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пп. «ж» п. 63 цього Положення особи рядового і молодшого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пп. «ж» п. 64 цього Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Отже, підставою для звільнення зі служби за власним бажанням є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого п. 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Проте у межах передбаченого п. 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 09 лютого 2021 року в справі №826/10404/16.

Верховний Суд в постанові від 15 лютого 2021 року в справі № 160/3607/19 також зазначив, що видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

При цьому Верховний Суд в постанові від 30 вересня 2020 року в справі №826/16621/17 дійшов наступного висновку: «Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.».

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Позивач у рапортах про звільнення вказав дату, з якої він просить його звільнити, та зазначив причини, які перешкоджають проходженню ним служби в поліції, а саме - визначення його переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську; в підтвердження вказаним обставинам до рапортів додавався лист вказаного органу.

Вказані причини суд вважає поважними та такими, що уможливлювали звільнення позивача в зазначений ним строк - з 31 березня 2021 року.

Проте, між позивачем та відповідачем згоди щодо дати звільнення позивача до закінчення тримісячного строку, про який йдеться в п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, досягнуто не було.

Строк розгляду рапортів про звільнення за власним бажанням законодавством не передбачений. Проте, виходячи з п. 68 вказаного Положення він не повинен перевищувати три місяці з дня подачі рапорту.

Вказаний строк ще не закінчився.

Невідповідність п. 68 цього Положення вимогам Закону України «Про Національну поліцію» (який містить підстави звільнення і яким саму процедуру звільнення не врегульовано) судом не встановлено. З огляду на що відповідні посилання позивача про неможливість застосування до спірних правовідносин п. 68 цього Положення є неприйнятними.

Посилання позивача на роз`яснення державних органів є також неприйнятними, оскільки вони не є нормативно-правовими актами і, відповідно, не носять обов`язковий характер.

На даний час позивач перебуває в трудових відносинах з Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України, є діючим працівником та отримує відповідне грошове забезпечення.

Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позову, в тому числі для зобов`язання Департаменту прийняти наказ про звільнення позивача з 31 березня 2021 року, провести з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, видати наказ про звільнення, трудову книжку та військовий квиток.

З огляду на наведене правові підстави для застосування судового контролю за виконанням судового рішення відсутні.

Виходячи з вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень не підлягають.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 24 травня 2021 року.

Суддя Т.В. Логойда