Справа № 380/5189/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Головуючий суддя у першій інстанції : Кухар Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5189/20 пров. № А/857/3489/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Матковської З.М., Шавеля РМ.,

за участю секретаря судового засідання: Гнатик А.З.,

представника апелянта: Горбонос І.К.,

представника позивачів: Максимова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 380/5189/20 за адміністративним позовом громадянина республіки Казахстан ОСОБА_1 , громадянки республіки Казахстан ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

06.07.2020р. громадяни республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування:

- рішення №183-20 від 01.06.2020р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- рішення №182-20 від 01.06.2020р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Крім того позивачі просили суд, зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020р. позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України №183-20 від 01.06.2020р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України №182-20 від 01.06.2020р. про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В решті вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Державна міграційна служба України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник апелянта Горбонос І.К. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Представник позивача Максимов А.О. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадяни Республіки Казахстан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є подружжям мають 4 дітей, за віросповіданням мусульмани та являються членами ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір аль Ісламі» з 2016року.

10.01.2020р. у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом № 827 Мінськ-Львів позивачі звернулися до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Зокрема, останні повідомили про переслідування на території Казахстану, що безпосередньо пов`язане з їх участю в діяльності забороненої партії «Хізбут-Тахрір аль Ісламі» яка згідно з судовим рішенням м. Астани від 28.03.2005р. визнана терористичною та її діяльність на території Казахстану заборонена.

05.05.20р. міграційний орган склав висновки про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що в громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відсутні умови для визнання біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служби України 01.06.2020р., прийняла рішення №182-20 та №183/20 про відмову громадянам Республіки Казахстан, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у визнанні біженцями або особами які потребують додаткового захисту.(т. 1 а.с.64; т.2 а.с.3).

Із змісту п.1, п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» видно, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012р. № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» визначено, що судам слід враховувати що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) неможливості або небажанням особи користуватись захистом країни походження внаслідок таких побоювань;

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватись всі чотири підстави. Немає значення, чи склались обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено поняття «біженець» що включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Доводи апелянта про те, що членство позивачів в партії «Хізб ут-Тахрір» підтверджується неналежним доказом довідкою яка видана головою Інформаційного центру офісу «Хізб ут-Тахрір» в Україні ОСОБА_3 в якого відсутні офіційні повноваження щодо представництва інтересів вказаного офісу (відсутня реєстрація як політична партія чи об`єднання) колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи з яких видно, що відносно позивача ОСОБА_1 в Казахстані порушена кримінальна справа за його віросповідання та політичні погляди, а саме за членство в організації «Хізб ут-Тахрір».

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що приймаючи оскаржуване рішення, міграційний орган не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію яку надали позивачі в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід. Зокрема, наявність обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження, загроза життю, безпеці чи свободі в разі повернення в країну походження. Не можливість повернення до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Порушення кримінальної справи в Республіці Казахстан відносно ОСОБА_1 за членство в «Хізб ут-Тахрір», що підтверджується інформацією про країну походження.

В п. 56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців ( відповідно до Конвенції 1951р. та Протоколу 1967 р., які стосуються біженців) виданих УВКБ ООН визначено, що надмірне кримінальне переслідування, покарання нерівнозначне проступку, притягнення до відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини є формою переслідувань. В таких випадках слід звертатись до національного законодавства країни притулку.

Із змісту п.10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012р. № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» видно що судам слід враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, можу бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в України, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

З матеріалів справи видно, що кримінальне переслідування позивачі, членів ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір аль Ісламі» в Казахстані є формою переслідування за ідеологічними та релігійними мотивами тощо.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Тобто, членство у Хізб ут-Тахрір», не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки Державна міграційна служба України як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб передбачений законом та Конституцією України. Оцінюючи фактичні обставини справи, які встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих та незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в Російській Федерації, які узгоджуються з доводами позивачів, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що останні навели переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнали переслідування через активне членство у Хізб ут-Тахрір» та мають цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі у разі повернення до Казахстану. Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в судовому порядку не встановлено.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 380/5189/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель

У зв`язку із з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Бруновської Н.В. в період з 05.05.2021р. по 08.05.2021р. включно та у зв`язку із подальшим перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці з 11.05.2021р. по 21.05.2021р. включно, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 21.05.2021р.