Справа № 569/5241/21
Суддя: Харечко С. П.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/5241/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Глотовій П.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Тітковець Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України,

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України.

В обґрунтування позову вказує, що 03.03.2021р. в службовому приміщенні Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області головним спеціалістом цього структурного підрозділу Яскевич С. йому було вручено примірник Рішення Зарічненського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Рівненській області №1 від 11.02.2021 року про примусове повернення з України, яке затверджене завідувачем Зарічненського PC УДМС України в Рівненській області Бабичем В . Зазначає, що даним рішенням про примусове повернення за межі України його було зобов`язано покинути територію України у термін до 13 березня 2021 року. Зазначає, що він вважає, що Рішення Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області №1 від 11.02.2021 року про примусове повернення з України є протиправним та таким, що порушує положення ч.2 ст.19 Конституції України, якими встановлено обов`язок органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказує, що Управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області при прийнятті оскаржуваного рішення проігноровано принцип пропорційності, а також мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також його інтересам.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовільнити. Крім того, суду пояснив, що в нього на Україні є дружина та двоє неповнолітніх дітей.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позовних вимог. Просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, що прийняте рішення про примусове повернення з України позивача відповідає вимогам законодавства України.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.03.2021р. в службовому приміщенні Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області головним спеціалістом цього структурного підрозділу Яскевич С. позивачу ОСОБА_1 було вручено примірник Рішення Зарічненського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Рівненській області №1 від 11.02.2021 року про примусове повернення з України, яке затверджене завідувачем Зарічненського PC УДМС України в Рівненській області Бабичем В .

Даним рішенням про примусове повернення за межі України ОСОБА_1 було зобов`язано покинути територію України у термін до 13 березня 2021 року.

20 січня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20 січня 20015 року серії НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зарічненського районного управління юстиції у Рівненській області.

Під час шлюбу в ОСОБА_1 народилось двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до начальника УДМС України в Рівненській області із заявою про визнання його особою без громадянства.

Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2021 року, уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України складено протокол про адміністративне правопорушення відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Вимогами ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Постановою від 21 січня 2021 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, який ним сплачено у добровільному порядку, що підтверджено самим позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Рішення про примусове повернення прийняте у відповідності до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку з порушенням вимог ст. 4 зазначеного Закону, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 документів, які б надавали йому право подальшого перебування або проживання на території України.

Отже, позивач знаходився на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове зобов`язання позивача покинути територію України.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Виходячи з положень частини першої статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В силу частини п`ятої - шостої статті 26 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій (ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Порушення іноземцями правил перебування на території України є підставою для винесення рішення про примусове повернення їх з території України.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження або третю країну за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначений перелік обставин за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення, однак наявність дитини, яка проживає на території України та відсутність коштів для існування в країну повернення - в даному переліку відсутні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи-моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статті 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону. ,

У статті 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення, оскільки позивач має сім`ю на території України, крім того, він звернувся до органів УДМС України в Рівненській області із заявою про визнання його особою без громадянства, і станом на день прийняття рішення по даній заяві не прийнято.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 139, 241, 246, 255, 288, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області №1 від 11.02.2021 року про примусове повернення з України.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Російської Федерації. паспорт НОМЕР_2 , місц проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, місце знаходження: 33028, м.Рівне, вул. 16 Липня, буд.6, .

Повний текст рішення виготовлено 24 травня 2021 року.

Суддя: Харечко С.П.