Справа № 640/11693/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м. Київ №640/11693/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина держави Палестина ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії
встановив:

Громадянин держави Палестина ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №813 від 04 грудня 2019 року про відмову Громадянину держави Палестина ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №44-20 від 25 березня 2020 року про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина держави Палестина ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином держави Палестина, звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04 грудня 2019 року №813 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні походження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2020 року, відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання.

Представник відповідача, Державної міграційної служби України, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що під час прийняття оспорюваного наказу відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не скористалось своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Розпорядженням керівника апарату суду від 26 жовтня 2020 року №772, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, в провадженні якої перебувала адміністративна справа №640/11693/20, відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу за позовом Громадянина держави Палестина ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями, за результатами якого визначено суддю Шейко Т.І .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року справу №640/11693/20 прийнято до свого провадження суддею Шейко Т.І.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 - громадянин держави Палестина, в березні 2015 році звернувся за захистом вперше із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23 березня 2016 року позивач отримав повідомлення № 95 від 22 березня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 140-16 від 09 березня 2016 року. Дане рішення було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року у справі №826/5154/16 позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі №826/5154/16 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження 14 лютого 2017 року.

Позивач в жовтні 2019 року повторно звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Проте, 09 грудня 2019 року позивач отримав повідомлення №347 від 04 грудня 2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийнято на підставі Наказу №813 від 04 грудня 2019 року Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

Відмову вмотивовано очевидною необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 25 травня 2020 року отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №123 від 16 квітня 2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення відповідача 1 №44-20 від 25 березня 2020 року про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Не погоджуючись з правомірністю прийняття спірних рішень, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентується нормами статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, зокрема, частиною першою зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07 вересня 2011 року (далі по тексу Правила).

Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Нормами частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з нормами частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є, в тому числі, повторне звернення особи до уповноваженого органу із заявою з тих самих підстав, з яких раніше їй вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що Громадянину держави Палестина ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, з оскаржуваного наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №813 від 04 грудня 2019 року вбачається, що при перевірці поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що громадянин держави Палестина ОСОБА_1 вперше заяву про надання статусу біженця подав до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві в березні 2015 року, і заявнику відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі дослідження та аналізу першої заяви, ДМС України прийнято рішення №140-16 від 09 березня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину держави Палестина ОСОБА_1 , яке, в свою чергу, визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду у судовому порядку, як в першій, так і в апеляційній та касаційній інстанції (рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі №826/5154/16).

Під час повторного звернення в жовтні 2019 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він залишив Сектор Газа, оскільки представники уряду Хамас, який контролює Сектор Газа, погрожували йому і переслідували його у зв`язку з тим, що він виступав проти них у соціальних мережах і працював на опозиційну організацію. Зі слів позивача, у травні 2019 року представники Хамас проводили перевірку житлового масиву у м. Сектор Газа, де він проживає, прийшли до нього додому і запитали його батька про його місцезнаходження і сказали, щоб позивач припинив розповсюджувати інформацію у соціальних мережах, також казали, що якщо він повернеться, то буде затриманий, навіть із застосуванням сили, і йому буде запропоновано співпрацювати з представниками Хамас .

Проте, територіальними органами Державної міграційної служби встановлено, що інформація, яку наводить позивач під час повторного звернення щодо побоювань повертатися до держави Палестина через конфлікт з Хамас , не містить жодних підтверджень.

Разом з цим, існують суттєві сумніви у правдивості тверджень позивача через встановлені невідповідності у повідомлених ним фактах.

Стосовно твердження позивача з приводу його побоювань щодо погроз та переслідувань з боку представників Хамас у зв`язку з тим, що він виступав проти них у соціальних мережах і працював на їхню опозиційну організацію, слід звернути увагу на таке.

Під час співбесіди від 02 грудня 2019 року позивачу задано питання: «Розкажіть, будь-ласка, про нововиявлені обставини Вашого повторного звернення за захистом?», Позивач відповів наступне: «Представники Хамас шукали мене дома, там де проживають мої батьки. Вони приїздили до батьківського дому та казали, що я разом з братом ОСОБА_5 мушу припинити публікувати в Інтернеті фото та відео дій нелюдського поводження представників Хамас з цивільним населенням. А саме, я беру інформацію в Інтернеті та викладаю її на своїй сторінці в Фейсбуці. Це було в квітні-травні 2019 року». На питання: «Чи можете Ви надати скріншоти на підтвердження своїх слів?», позивач відповів: «Я видалив ці матеріали для того, щоб представники Хамас припинили погрожувати моїм батькам». На питання: «Чи припинили погрожувати Вашим батькам після видалення інформації?», позивач відповів, що батькам більше не погрожують. На питання: «Коли надходили погрози Вашим батькам під час Вашої відсутності?», Позивач відповів: «Це було двічі: один раз у 2017 році та у 2019 році. В 2017 році я через Інтернет підтримував людей, які були незадоволені правлінням Хамас в секторі Газа. Мій батько до 2006 року працював головним лікарем в лікарні, яка на той час була під керівництвом Фатх, тому вони приходили саме до батька в 2017 році, тому що представники Хамас вважають, що ми родиною виступаємо проти них. Влітку 2017 року представники Хамас приходили до батька та попереджали про те, що ми маємо мовчати.» На питання: «Чи були інші погрози?», Позивач відповів: «Ні».

Стосовно своєї роботи у опозиційній організації, позивач повідомив у співбесіді від 02 грудня 2019 року наступне: «Приблизно з квітня 2014 року по листопад 2014 року я працював по контракту у фірмі «Зв`язок». Після закінчення контракту я виїхав з Палестини».

Таким чином, проаналізувавши інформацію, яку позивач надав під час співбесіди від 02 грудня 2019, стосовно його побоювань щодо погроз та переслідувань з боку представників Хамас у зв`язку з тим, що він виступав проти них у соціальних мережах, вбачається, що позивач не отримував особисто погрози і почав публікувати інформацію політичного характеру про ситуацію в Палестині, коли знаходився в Україні.

Слід зазначити, що позивач не надав матеріальних доказів своїх публікацій чи доказів своїх переслідувань чи особистих погроз. Також, в Палестині позивач мав роботу по контракту і виїхав з країни тільки по закінченні контракту, а не з причини побоювань чи переслідувань, що було досліджено під час розгляду його попереднього звернення органами ДМС та судом.

Таким чином, твердження позивача про особисті погрози та переслідування з боку представників Хамас , у зв`язку з тим, що він виступав проти них у соціальних мережах, не можна вважати правдоподібними.

Також, зі слів позивача, у травні 2019 року представники Хамас проводили перевірку житлового масиву у м. Сектор Газа, де він проживав, прийшли до нього додому і запитали його батька про його місцезнаходження і сказали, щоб він припинив розповсюджувати інформацію у соцмережах, також казали, що якщо він повернеться, то буде затриманий, навіть із застосуванням сили, і йому буде запропоновано співпрацювати з представниками Хамас .

Стосовно твердження позивача з приводу того, що представники Хамас приходили додому до його батьків.

Позивач, під час співбесіди від 02 грудня 2019 року на запитання: «Розкажіть, будь-ласка про травневі перевірки, які відбулися в Вашому районі минулого року. Звідки Вам стало про них відомо?», позивач відповів: «Це останній раз, коли мене шукали. Мені про це розповів батько». На питання: «Чи отримували Ви безпосередньо погрози на свою адресу? Яким чином?», позивач відповів: «Мене декілька разів викликали до поліції та просили бути інформатором. Це було, коли я був студентом, мав багато вільного часу та приймав участь у протиурядових мітингах.» На питання: «Розкажіть, будь-ласка, що стало останньою краплею, що спричинило Ваш виїзд з країни постійного проживання?», позивач відповів: «В мене закінчився контракт по роботі, ситуація в країні погіршувалася, батько мене підтримував та я виїхав з Палестини».

Таким чином, аналізуючи інформацію, яку позивач надав під час співбесіди від 02 грудня 2019 року слід зазначити, що позивач виїхав з країни постійного проживання тому, що у нього закінчився робочий контракт і він мав намір навчатися на магістратурі в Україні, отримуючи фінансову підтримку батька, однак позивач не вступив на навчання і в нього закінчилася віза - саме за таких підстав позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області для легалізації свого перебування в Україні.

Тому суд дійшов висновку, що твердження позивача про погрози йому та його батьку представниками Хамас , під час перевірки їх житлового району, не можна вважати правдоподібними.

Також з матеріалів справи встановлено, що позивач вперше звернувся із заявою лише після досить тривалого періоду перебування в Україні (більше одного року), чим порушив вимоги статті 5 Закону щодо порядку звернення особи із заявою. Слід зазначити, що вказана стаття не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви. Водночас, відображає рівень побоювань особи зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Судом встановлено, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено. У зв`язку з цим, слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абзацу 4 частини першої статті 6 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

В обґрунтування заяви позивач зазначив ті самі підстави, що при первинному зверненні за встановленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із матеріалів особової справи позивача, громадянин держави Палестина ОСОБА_1 22 грудня 2014 року покинув країну постійного проживання літаком (рейс м. Каїр - м. Стамбул - м. Київ). На час подання заяви перебуває в Україні нелегально. Позивач зазначив, що не може повернутись в країну походження, оскільки його переслідує партія Хамас. Вказані обставини можуть створити проблеми.

Також, зі змісту вказаної заяви судом встановлено, що позивач повідомив про ті обставини, що він не піддавався будь-яким переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів.

Суд зазначає, що позивач взагалі не повідомив фактів щодо його переслідувань в країні громадянського походження, а отже, позивач не навів фактів, які можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктом 1, пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в державі Палестина, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Судом також не встановлено фактів, які б свідчили про важку ситуацію у країні походження позивача, та які б були підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до пункту 1, пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В ході вивчення ситуації у відкритих джерелах ДМС досліджено актуальну інформацію по країні походження щодо ситуації в державі Палестина:

«Шведское агентство по миграции Lifos. В докладе описывается текущая ситуация в Палестине, на Западном берегу и в Газе, а также рассматриваются различные темы, имеющие отношение к судебному надзору судебного департамента. 2019-05-22

Лифос последовательно использует отчет под названием Палестина, поскольку Швеция признала Государство Палестина в 2014 году. Под Палестиной подразумевается сектор Газа и Западный берег, включая Восточный Меру салим. Миграционный совет также регистрирует людей, которые могут проживать на Западном берегу, в Газе или Восточном Иерусалиме, как граждан Палестины, хотя є Палестине отсутствует законодательство о гражданстве.

Наиболее значимые выводы, представленные в з том отчете, связаны с ухудшением ситуации с правами человека на Западном берегу, в дополнение к изменениям в статусе контрольно-пропускного пункта в Рафахе. Ухудшение ситуации с правами человека на Западном берегу связано с усилением репрессий со стороны израильских и палестинских властей в отношении правозащитников, участников демонстраций и критиков в социальных сетях. Рафах был открыт почти непрерывно с Рамадана мая 2018 года. однако условия, регулирующие фактические процедуры выхода и въезда для людей, являются экстремальными. Процесс примирений ХАМАС и ФATX остается нерешенным, несмотря на ряд национальных и международных усилий. Муниципальные выборы не проводились ни в Восточном Иерусалиме, который находится под аннексией Израиля, ни в Газе. С 2007 года ситуация характеризовалась политическими трениями и разногласиями между двумя крупнейшими партиями в Палестине ФАТХ и ХАМАС. ХАМАС - де-факто, контролирует Газу с момента прихода к власти в 2007 году. Джерело доступу: https:///ifos. тiarationsverket. se document ? documeniSununary Id 43126.

«Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод - це міжнародна угода, завдяки якій держави - члени Ради Європи намагаються забезпечити коленому, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, окремі права людини та основні свободи. Вона була прийнята в Римі 4 листопада 1950 року та вступила в силу в 1953 році англійською і французькою мовами, обидва тексти Конвенції є однаково автентичними, кожен існує лише в одному примірнику, і зберігається в архіві Ради Європи.

Після її ухвалення було створено два незалежних органи: Європейська комісія з прав людини (1954) та Європейський суд з прав людини (1959). Вони повинні були слідкувати за дотриманням прав людини, що гарантувались Конвенцією. Під час Віденського сам і ту у 1993 році було ухвалено рішення про створення нового Європейського суду з прав людини, який замінить колишню двоступеневу систему.

Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію 17 липня 1997p., а набрала чинності Конвенція для України з 11 вересня 1997р.». Джерело доступу: ІНФОРМАЦІЯ_1».

Таким чином, відповідно до інформації по країні походження політична ситуація в державі Палестина не викликає серйозних підстав вважати, що будь-яка цивільна особа стикається з реальним ризиком шкоди, який ставить під загрозу її життя.

За наведених обставин суд погоджується з твердженням відповідача про те, що заява громадянина держави Палестина ОСОБА_1 не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішення питання оформлення його документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, є обґрунтованим зазначений висновок в частині правомірності наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04 грудня 2019 року №813 про відмову Громадянину держави Палестина ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з цим, підстави для задоволення скарги на це рішення відсутні.

Тому і рішення Державної міграційної служби України від 25 березня 2020 року №44-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Громадянина держави Палестина ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Громадянина Ддержави Палестина ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко