Справа № 420/4873/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4873/20
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України (правонаступник Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

09 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.62-63), просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення з 03.05.2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2017 року по 26 червня 2020 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що 03 травня 2017 року його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Однак, при звільненні з військової служби, з ним не проведено розрахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 2017 роки.

Така індексація була виплачена позивачу лише 26 червня 2020 року.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2017 року по 26 червня 2020 року і таке право передбачене статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження (в порядку письмового провадження, у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання), позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення з 03 травня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язав Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 розмір відшкодування за час затримки остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби за період з 04 травня 2017 року по 24 червня 2020 року в сумі 1703,56 грн.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив наявність протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яка виразилася у непроведенні з 03 травня 2017 року по 25 червня 2020 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у суб`єкта владних повноважень наявний обов`язок виплатити позивачу грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки положення статті 117 КЗпП України, які є загальними, розповсюджуються на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби.

Роблячи такі висновки, суд першої інстанції спирався на усталену практику Верховного Суду.

З`ясовуючи питання, який розмір середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні повинен бути виплачений позивачу, суд першої інстанції керувався постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, де досліджувалося питання зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні та критерії, які впливають на це, а саме:

- розмір простроченої заборгованості;

- період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Суд першої інстанції, вважав обґрунтованими доводи відповідача про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (448 307,49 грн.) зі встановленим розміром заборгованості (1 662,49 грн.).

Також суд врахував, що у день звільнення та у стислі строки після звільнення позивачем не було подано заяви до відповідача з вимогою про проведення з ним повного розрахунку. Позивач звернувся із заявою про виплату індексації грошового забезпечення лише у квітні 2020 року, що свідчить про його зволікання.

Далі, суд першої інстанції вказав, що позивачем не наведено доводів та заперечень щодо правильності розрахунку середнього заробітку, наданого відповідачем та не обґрунтовано співмірність ймовірного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та заявлених сум до стягнення.

За таких умов, суд вважав, що справедливим та пропорційним буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 1703,56 грн. При цьому, така сума розрахована судом з урахуванням істотності частки 0,38 % від заявленої суми середнього заробітку (448 307,49 грн.).

До того ж, суд вказав, що період відшкодування у даній справі, відповідно до вимог статті 117 КЗпП України, слід розраховувати з 04 травня 2017 року по 24 червня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує усуненню порушення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обґрунтування апеляції складається з того, що суд першої інстанції не врахував той факт, що Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України достеменно знало про наявність заборгованості з травня 2017 року, однак не вжило належних заходів для вирішення питання нарахування та виплати індексації грошового забезпечення після звільнення з лав Державної прикордонної служби України.

Скаржник акцентує увагу на тому, що виплата індексації грошового забезпечення була здійснена лише 24 червня 2020 року, тобто після подання даного позову.

Апелянт указує на те, що істотний період прострочення виплати індексації грошового забезпечення свідчить, що роботодавець не бажав виконувати своїх зобов`язань і обмежував колишнього найманого працівника у його правах.

Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою, а тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви даного відзиву узгоджуються з позицією суду першої інстанції.

У зв`язку з припиненням юридичної особи Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, суд апеляційної інстанції зупиняв провадження у даній справі до встановлення правонаступника.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року провадження у справі було поновлено та проведено заміну відповідача Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України його правонаступником Адміністрацією Державної прикордонної служби України.

У зв`язку з відсутністю клопотань сторін про розгляд справи за їх участі, колегія суддів розглянула справу в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

Відповідно до витягу з наказу начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06 червня 2016 року №198-ос «По особовому складу» капітана юстиції ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню (а.с.99).

Наказом начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22 квітня 2017 року №140-ос «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт та звільнено капітана юстиції ОСОБА_1 з військової служби за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), на підставі частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (а.с.10).

03 травня 2017 року наказом начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від №154-ос «По особовому складу» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню капітана юстиції ОСОБА_1 (а.с.100-101).

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України із заявою про виплату індексації грошового забезпечення.

Листом від 30 квітня 2020 року Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України повідомило позивача про те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 03 травня 2017 року буде здійснена невідкладно після надходження асигнувань та надано довідку-розрахунок нарахованої та невиплаченої індексації за базовий місяць листопад 2015 року за період червень 2016 року по травень 2017 року в сумі 1687,81 грн. (а.с.13-14).

Після звернення позивача до суду з даним позовом, 25 червня 2020 року Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України виплатило позивачу нараховану індексацію грошового забезпечення в сумі 1662,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1865 (а.с.53).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляцій і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Доводи апеляції обмежуються лише незгодою скаржника з визначеною судом сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

На думку скаржника, істотний період прострочення виплати індексації грошового забезпечення свідчить, що роботодавець не бажав виконувати своїх зобов`язань і обмежував військовослужбовця в його праві на достойний рівень життя.

Колегія суддів, дослідивши вказані доводи скаржника, уважає за потрібне вказати таке.

Право ОСОБА_1 на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлено судом першої інстанції та визнається суб`єктом владних повноважень.

За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутній обов`язок наводити норми матеріального права, які регулюють правовідносини виплати грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Переходячи безпосередньо до питання визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 зазначила, що суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Слід зазначити, що працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Отже, враховуючи, що за захистом своїх порушених прав ОСОБА_1 звернувся лише через три роки, є обґрунтованим довід суду першої інстанції про недобросовісність такої поведінки.

Також є правильною оцінка судом першої інстанції співмірності заявлених до виплати сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості.

Як свідчать обставини справи, позивачу при звільненні не виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 1662,49 грн., що у 269 разів менше ніж сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (448 307,49 грн.).

Зважаючи на наведене, заявлена до виплати сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною.

Ураховуючи перелічені вище обставини, є підстави погодитися з висновком суду першої інстанції, що, визначений розмір суми до відшкодування 1703,56 грн. є обґрунтованим та таким, що відповідає позиції Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та не свідчать про наявність підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України (правонаступник Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 20.05.2021 року.