Справа № 640/13572/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року, суддя Смолій І.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.11.2019 року № 353 про скасування дозволу на імміграцію від 23.03.2006 року, виданого громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити дію посвідки на постійне проживання від 12.04.2006 року № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та поновити дію посвідки на постійне проживання від 10.04.2013 року № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію державної прикордонної служби інформацію про протиправність і скасування рішення від 13.11.2019 року № 353 про скасування дозволу на імміграцію та поновлення дії посвідки на постійне проживання від 12.04.2006 року № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та поновлення дії посвідки на постійне проживання від 10.04.2013 року № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є незаконним, оскільки законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Азербайджан, паспортний документ, що засвідчує особу № НОМЕР_3 , виданий 10.02.2006 Міністерством внутрішніх справ Азербайджану.

Позивач звернувся до відділу імміграції з клопотанням про надання йому дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є неповнолітнім сином іммігрантки, громадянки Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі заяви позивача, результатів здійснених перевірок та відсутності підстав для відмови у задоволенні клопотання, 23.03.2006 керівництвом УГІРФО ГУМВС України в м. Києві прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

12.04.2006 позивач документований посвідками на постійне проживання серії НОМЕР_1 та в подальшому, у порядку обміну, серії НОМЕР_2 від 10.04.2013.

04.09.2019 ГУ СБУ в м. Києві та Київській області ініційовано подання про скасування дозволу на імміграцію у зв`язку з порушенням позивачем Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

13.11.2019 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області на підставі пунктів 3, 4 та 5 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" прийнято рішення № 353 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, який виданий громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та скасовано посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 від 10.04.2013 (а.с. 23).

Вважаючи вищезазначене рішення протиправним, а свої права порушеними та з метою їх відновлення позивач за захистом звернувся з відповідним позовом до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Згідно з пунктами 6, 17 частини першої статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач, при видачі посвідки позивачу на постійне проживання в Україні керувався зазначеними положеннями Закону України "Про імміграцію", проводив перевірку законності залишення їх на постійне проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, заперечень не висловлював та визнав позивача таким, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні.

Стаття 9 Закону України «Про імміграцію» встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок).

Відповідно до п.1 Порядку Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.2 Порядку рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: 1) ДМС - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес.

У разі необхідності ДМС може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів; 2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Пункт 21 Порядку № 1983 визначає, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

У відповідності до пункту 23 Положення № 1983 про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як убачається із матеріалів особової справи № 113344 від 04.03.2006, ОСОБА_1 , уродженець м. Баку, гр. Азербайджану, паспортний документ, що засвідчує особу № НОМЕР_3 , виданий 10.02.2006 Міністерством внутрішніх справ Азербайджану, звернувся до відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного управління головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з клопотанням про надання йому дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є неповнолітнім сином іммігрантки мати гр. Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 25.08.2000, видана Управлінням міністерства внутрішніх справ України в Київській області.

На підставі заяви позивача, результатів здійснених перевірок та відсутності підстав для відмови у задоволенні клопотання, 23.03.2006 керівництвом УГІРФО ГУМВС України в м. Києві прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

12.04.2006 позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 та в подальшому, у порядку обміну, серії НОМЕР_2 від 10.04.2013.

04.09.2019 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області щодо скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Відповідно до інформації, зазначеної у поданні ГУСБУ у м. Києві та Київській області позивач надав до Шевченківського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 від 12.05.2004, виданий 1-м відділом Ялтинського МУ ГУМВС України в Криму, з метою реєстрації місця проживання.

04.02.2015, на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 , позивач був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_7 .

Згідно з висновком службового розслідування № 205/2016 від 24.10.2016 щодо законності документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон позивача зазначений паспорт серії НОМЕР_7 зазначений недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

10.09.2018 позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Шевченківської районної в м. Києві Державної адміністрації, з метою отримання паспорта громадянина України у формі ID - картки.

За зазначеним фактом 25.05.2019 слідчим відділом Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004838 та розпочато досудове розслідування.

У зв`язку з встановленими обставинами, 13.11.2019 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області на підставі пунктів 3, 4 та 5 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" прийнято рішення № 353 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, який виданий громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та скасовано посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 від 10.04.2013 (а.с. 23).

Отже, інформація викладена у подані СБУ стала підставою для прийняття ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській рішення № 353 від 13.11.2019 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином, перебуваючи на території України у статусі іммігранта, позивач порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Закону України «Про громадянство України».

У відповідності до п. 3, 4, 5 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Колегія суддів зазначає, що задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції вказав, що оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача прийнято відповідачем на підставі п. 1 ч. 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію", що не відповідає дійсності та спростовується доказами наявними у матеріалах справи (а.с. 23, 108).

Так, відповідно до рішення №353 від 13.11.2019 року Центрального міжрегіонального управління ДМС у м Києві та Київській області дозвіл на імміграцію в Україну позивачу було скасовано на підставі пп.3,4,5 ч.1 ст.122 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства

Отже, підставою для для скасування дозволу на імміграцію позивачу були інші підстави, ніж ті, які зазначив суд першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

28.01.2006 року позивачу, як громадянину Азербайджанської Республіки видано посвідчення особи громадянина даної Республіки (а.с.50).

У березні 2006 року ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в Україну, дійсний до 22 .03.2007 року.

Як убачається з матеріалів справи заяву про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивач подав 07.04.2006 року та міграційним органом було видано таку 07.04.2006 року (а.с.77).

Проте, як убачається із наданого до справи паспорту на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку, останній отримав у травні 2004 року у відділі Ялтинського ГУ МВС України в Криму паспорт громадянина України, серія НОМЕР_5 (а.с.84).

Водночас, паспорт серії НОМЕР_5 , був виданий 26.07.1996 року на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Херсонської обл, Цюрупинського району Т.Нова Маячка 1-м відділом Ялтинського МУГУ МВС України в Криму.

На підставі зазначеного паспорта гр. ОСОБА_4 отримав у 2006 (знищений) та 2014 (діючий) роках паспорт для виїзду за кордон.

Тобто, на час отримання дозволу на імміграцію в Україну, позивач вже мав паспорт громадянина України з 2004 року, яким користувався до отримання такого дозволу, проте відповідні органи про це не повідомив.

Отже, позивач, починаючи з 2006 року проживав в Україні як громадянин України за паспортом, який фактично був виданий у 1996 році іншому громадянину.

Знаючи про наявність у нього такого паспорта, позивач у 2006 році звернувся до державного органу за отриманням відповідного дозволу на імміграцію та отримання посвідки на на постійне проживання в Україні.

Окрім того, 26.01.2015 року позивач подав до відділу Центрального оформлення документів №3 ГУ ДМС України в м. Києві зазначений паспорт громадянина України для отримання паспорту для виїзду за кордон та у лютому 2015 року отримав такий паспорт як громадянин України.

Провівши відповідну перевірку та встановивши зазначені вище обставини, відповідач, виходячи з вимог п. 3, 4, 5 ч.1 ст.12 Закну України «Про імміграцію» мав правові підстави для скасування дозволу на імміграцію, оскільки іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземця, це необхідно для захисту прав і законних інтересів громадян України і, окрім того, такі дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування за кримінальним провадженням від 25.05.2019 року за фактом вчинення гр. Азербайджану ОСОБА_1 злочину, передбаченого ст. 358 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з дати видання посвідки позивачу виникли обставини, передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію», які тягнуть за собою скасування дозволу на імміграцію позивача.

Позивач, проживаючи на території Держави України після отримання дозволу на імміграцію весь час порушував чинне законодавство України, оскільки користування паспортом громадянина України, виданого у 2004 році, тоді як такий паспорт було видано у 1996 році іншій особі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що відповідач, відповідно до рішення №353 від 13.11.2019 року, скасовуючи дозвіл на імміграцію від 23.03.2006 року, виданого гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями чиннного законодавства та правомірно прийняв рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі пунктів 3, 4 та 5 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", а тому правові підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Костюк Л.О.