Справа № 640/13042/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2021 року м. Київ № 640/13042/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні), адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі також - Відповідач 1), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області (далі також - Відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29.06.2016, та затверджений Державною міграційною службою України 18.07.2016, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 02.08.2013;

- зобов`язати Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби України в областях про скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дійсність паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 18.07.2013 і паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 02.08.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачами не було проінформовано останнього про визнання недійсним (анулювання) його паспорту громадянина для виїзду за кордон та про вчинення таких дій він дізнався вперше лише після ознайомлення з листом відповідача 1 від 17.03.2020 року та з листом відповідача 2 від 19.03.2020 року, отриманим у відповідь на адвокатський запит представника позивача, а фактично в березні 2020 року отримав офіційне підтвердження цьому факту. Позивач вважає, що оскаржуваний висновок є протиправним та підлягає скасуванню, позаяк ґрунтується на безпідставних сумнівах відповідачів щодо належності позивача до громадянства України. Пояснив, що вилучення та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон є незаконним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та відповідачу запропоновано надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем 1 через канцелярію суду 16.07.2020 року подано відзив, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, зазначено, що підтвердити або спростувати факт оформлення набуття позивачем громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» неможливо, оскільки копія довідки № 33 від 18.07.2013 року про реєстрацію особи громадянином України, що подавалася ним до заяви-анкети про оформлення у терміновому порядку паспорта громадянина України для виїзду за кордон, видавалася Головним управлінням Державної міграційної служби в АР Крим, яка зараз є тимчасово окупованою територією України. Вказує, що у ДМС відсутнє будь-яке підтвердження щодо підстав належності позивача до громадянства України за указом Президента, відповідно до статті 9 Закону, а справжність видачі довідки позивачу викликає сумніви. Зауважує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів набуття ним громадянства України у встановленому чинним законодавством порядку.

20.07.2020 року позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив, де зазначено, що відсутність документів, покладених в оскаржуваному висновку, свідчить про його необґрунтованість та протиправність та просить під час розгляду позову врахувати наведені пояснення, міркування та аргументи, якими позивач відхиляє заперечення відповідача 1, викладені у відзиві на адміністративний позов.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, представник Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області вказує про наявність обґрунтованого сумніву належності позивача до громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» та, відповідно, оформлення йому паспорту громадянина України для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання паспорту недійсним. Звертає увагу суду, що у ГУ ДМС України в Харківській області відсутня будь-яка інформація щодо проживання в Україні самого позивача, його батьків, або родичів, коло яких встановлює стаття 8 Закону України «Про громадянство України».

У відповіді на відзив відповідача 2, поданої через канцелярію суду 22.07.2020 року позивач зазначив, що відповідачем не наведено жодного доказу наявності будь-якої з підстав, передбачених п. 55 порядку визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я позивача, а висновки ґрунтуються на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Згідно матеріалів справи, 18.07.2016 року Державна міграційна служба України затвердила висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області 29.06.2016 року.

Вказаним висновком визнано паспорт громадянина України для тимчасового виїзду за кордон НОМЕР_1 від 02.08.2013 року, відповідно до підпункту 8 пункту 55 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152, недійсним та таким, що підлягає знищенню у встановленому порядку; передбачено вжити відповідних заходів щодо виявлення та вилучення паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 18.07.2013 року Залізничним РВ у м. Сімферополі ГУДМС України в АР Крим та паспорта громадянина України для тимчасового виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 02.08.2013 року, виданого органом 6390 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; проінформувати адміністрацію Державної прикордонної служби України про визнання паспортів такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства; серед іншого, інформувати підрозділи Головних управлінь, Управлінь ДМС України в областях про визнання паспортів недійсними.

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо складення та затвердження спірного висновку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзиви, відповіді на відзиви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Суд зауважує, що відповідачами не надано доказів направлення позивачу копії висновку №84 від 29.06.2016 року, одночасно позивач вказує, що про наявність зазначеного висновку дізнався в березні 2020 року, з огляду на що суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до пункту 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (далі також - Порядок №152), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Пунктом 8 частини 1 пункту 55 Порядку № 152 визначено, що паспорт для виїзду за кордон вважається недійсним та знищується, окрім іншого, в разі оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства.

Згідно з пунктом 56 Порядку № 152, у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства керівник територіального органу чи підрозділу ДМС проводить службове розслідування. За результатами розслідування складається висновок у двох примірниках, який надсилається до ДМС для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу апарату ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, другий - у територіальному органі або підрозділі ДМС.

Так, з висновку службового розслідування вбачається, що 19.07.2013 року до сектору централізованого оформлення документів № 2 ГУ ДМС України в Харківській області з питання оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, звернувся громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Для оформлення паспорта для виїзду за кордон позивач надав відповідні документи, перелік яких на той час визначався пунктом 10 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі у тексті - Правила № 231 - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме:

- копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 18.07.2013 року Залізничним РВ у м. Сімферополі ГУДМС України в АР Крим;

- копію довідки № 33 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 18.07.2013 ГУДМС України в АР Крим;

- копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 01.08.2013 року ГУ Міндоходів у Харківській області;

- довідку Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в Харківській області про відсутність у ОСОБА_1 підстав для тимчасової відмови у видачі паспорта;

- квитанції про сплату подвійного держмита держмита, за послуги та вартість бланку;

- заяву ОСОБА_1 про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон в терміновому порядку.

За результатами розгляду заяви про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон 08.08.2013 року керівництвом ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 02.08.2013 року, органом 6390, який 09.08.2013 року отримав за довіреністю громадянин ОСОБА_2 .

На момент надання документів, місце проживання заявника було зареєстровано з 18.07.2013 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Наблюс, Палестина, документований 18.07.2013 року Залізничним РВ у м. Сімферополі ГУДМС України в АР Крим паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 .

Слід зауважити, що необхідність подання довідки про набуття громадянства України не передбачалася у переліку документів, що подаються для оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, визначеного пунктом 10 Правил № 231. Однак, така довідка входила до обов`язкового переліку документів, визначеного пунктом 1.3 розділу І Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 року № 320, який своєю чергою був обов`язковим для пред`явлення при оформленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до пункту 5.1. того ж Порядку іноземці та особи без громадянства, які набули громадянства України відповідно до законодавства України, отримують паспорти на підставі довідки про реєстрацію громадянином України, виданої територіальним органом.

Відповідно до наданої копії довідки №33 про реєстрацію особи громадянином України, встановлено, що згідно з рішенням ГУ ДМС України в АР Крим від 18.07.2013 року, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув громадянство України за територіальним походженням на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

З тверджень відповідачів висновується, що підтвердити або спростувати факт прийняття рішення ГУ ДМС України в АР Крим щодо набуття громадянства України ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» та видачу йому у 2013 році довідки № 33 від 18.07.2013 року про реєстрацію особи громадянином України не можливо через те, що Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією України, натомість суду не надано доказів неможливості отримання первинних документів, за якими ОСОБА_1 було набуто громадянство.

Суд зауважує, що в даному випадку, з копії довідки про реєстрацію особи громадянином України вбачається, що набуття громадянства України здійснено відносно іноземного громадянина.

В матеріалах справи інформація про народження або постійне проживання особи, її батьків або одного з них, діда чи баби, рідних (повнорідних та неповнорідних) брата чи сестри, сина чи дочки, онука чи онуки до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відсутня.

Враховуючи викладене, факт набуття громадянства України на підставі частини першої статті 8 України «Про громадянство України», справжність та підстави видачі довідки №33 про реєстрацію особи громадянином України від 18.07.2013 року, на підставі якої ОСОБА_1 отримано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , а в подальшому, паспорт громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1 від 02.08.2013 року, викликають обґрунтовані сумніви, оскільки набуття громадянства України особами - вихідцями з країн далекого зарубіжжя відбувається шляхом прийняття їх до громадянства України (натуралізації) відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» та оформлюється указами Президента України.

Суд зауважує, що станом на час видачі позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 02.08.2013 року документи, подані позивачем для отримання такого паспорту, сумнівів не викликали.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі також - Закон № 2235-III - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із статтею 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до статті 6 вказаного Закону громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 8 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

В матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б засвідчували факт постійного проживання ОСОБА_1 або його родичів, перелічених статтею 8 Закону № 2235-ІІІ в Україні та території АР Крим до 24.08.1991 року.

Так, відповідачем 1 надано суду копію листа Адміністрації Президента України від 01.08.2016 року №20-18/251, відповідно до якого матеріали щодо прийняття позивача до громадянства України або виходу з громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходили.

Суд наголошує, що відповідно до статті 21 Закону № 2235-III рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, однак за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршено порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав.

Предметом даної справи є оскарження протиправного рішення про визнання недійсним паспорта громадянина для виїзду за кордон, а питання законності і обґрунтованості рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України перебуває за межами цього судового розгляду. Зважаючи на обставини справи, а саме мотивування відповідачами свого рішення про визнання паспорту недійсним наявністю сумнівів у набутті позивачем громадянства України, оскаржуване рішення за своєю правовою природою є похідним або від факту припинення громадянства України або від встановлення факту його оформлення з порушенням вимог законодавства.

Законність та обґрунтованість рішення про оформлення набуття законодавства України за територіальним походженням має бути предметом відповідного службового розслідування та прийняття відповідного рішення компетентним органом у порядку, визначеному статтею 21 Закону України «Про громадянство України».

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідачів про оформлення позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон з порушенням норм законодавства, з підстав викладених в оскаржуваному висновку, а тому - наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування такого висновку.

Разом з тим, позовні вимоги про зобов`язання Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби в областях про скасування висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дійсність паспорта громадянина України НОМЕР_2 від 18.07.2013 і паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 02.08.2013, оскільки на підставі спірного висновку службового розслідування останні були повідомлені про недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон, на думку суду є передчасними, а відтак не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування, не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного висновку з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно наявної у матеріалах справи квитанції від 11.06.2020 року №0.0..1, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн., що, з огляду на задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з Державної міграційної служби України та з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 29.06.2016, та затверджений Державною міграційною службою України 18.07.2016, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 02.08.2013 року.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, ) судовий збір у сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківські області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) судовий збір у сумі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач 1: Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, );

Відповідач 2: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківські області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ).

Повне судове рішення складено: 21.05.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна