Справа № 420/4573/19
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року

м. Київ

справа № 420/4573/19

адміністративне провадження № К/9901/8659/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А.,

розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №420/4573/19

за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області третя особа - ОСОБА_2 - заступник начальника митного поста - начальник відділу митного оформлення №1 митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року (прийняте у складі головуючого судді Потоцької Н.В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року (прийняту у складі колегії суддів: судді-доповідача Яковлєва О.В., суддів: Градовського Ю.М., Крусяна А.В.)

У С Т А Н О В И В :

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської митниці ДФС та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ від 01 липня 2019 року № 529-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

1.2. поновити позивача на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС з 02 липня 2019 року;

1.3. стягнути з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 липня 2019 року по день ухвалення судового рішення, без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

1.4. допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС з 02 липня 2019 року та в частині стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць без утримання податків й інших обов`язкових платежів

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

2. ОСОБА_1 працював в митних органах з 24 липня 2000 року по 01 липня 2019 року.

2.1. З 21 квітня 2016 року по 01 липня 2019 року позивач перебував на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС, на підставі наказу № 398-о від 21 квітня 2016 року.

2.2. Наказом ДФС України від 30 грудня 2016 року №1049 «Про ліквідацію, створення, зміну назв та місць дислокації окремих митних постів митниць ДФС» змінено назви митних постів Одеської митниці ДФС, в тому числі «Чорноморськ» на «Чорноморський».

2.3. Наказами Державної фіскальної служби України від 25.02.2016 №182 «Про внесення змін до наказу ДФС України від 11.12.2015 №987», від 12.09.2016 №764, від 04.10.2016 №843 «Про внесення змін до наказу ДФС від 11.01.2016 №17» та у зв`язку із затвердженням 30.12.2016 переліку змін №3 до організаційної структури Одеської митниці ДФС та отриманням 27.01.2017 затвердженого переліку змін №9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС, наказом Одеської митниці ДФС від 01.02.2017 №47 введені в дію затверджений Головою ДФС України Насіровим Р.М. перелік змін №3 до організаційної структури Одеської митниці ДФС та перелік змін №9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС.

2.4. Перелік змін №3 до організаційної структури Одеської митниці ДФС передбачав, серед іншого:

виведення зі структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморськ» 15-70-62 (штатна чисельність 146 одиниць): Відділ митного оформлення №1 (34); Відділ митного оформлення №2 (46); Відділ митного оформлення №3 (36); Відділ митного оформлення №4 (28);

введення до структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморський» 15-70-62 (штатна чисельність 130 одиниць): Відділ митного оформлення №1 (18); Відділ митного оформлення №2 (33); Відділ митного оформлення №3 (29); Відділ митного оформлення №4 (30); Сектор митного оформлення №1 (7); Сектор митного оформлення №2 (6); Сектор митного оформлення №2 (7).

2.5. Перелік змін №9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС передбачав, серед іншого:

- виведення зі штатного розпису посади:

Митний пост «Чорноморськ»: начальника митного посту; заступника начальника митного посту.

- введення до структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморський»: Керівництво: Відділ митного оформлення №1: Заступник начальника митного посту - начальник відділу; Заступник начальника відділу; Головний державний інспектор; Старший державний інспектор; Державний інспектор.

2.6. 14 березня 2019 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення, з тих підстав, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці введена в дію нова структура та штатний розпис митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС. Попереджено, що митний пост «Чорноморськ» реорганізовано, посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №1 митного поста» Чорноморськ» виведено зі штатного розпису Одеської митниці ДФС.

2.6.1. Також, в попереджені зазначено, що ОСОБА_1 пропонується для переведення наявна вакансія відповідно до його кваліфікації, а безпосередньо посада начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС. Проте, позивач відмовився від запропонованої посади.

2.7. 25 червня 2019 року позивачу додатково запропоновано наступні посади: старшого державного інспектора відділу складського обліку вилученого майна та розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури; головного державного інспектора сектору організації документування і роботи з документами відділу організації роботи - Головного державного інспектора юридичного відділу Головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Ізмаїльський»; державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста «Ізмаїльський»; начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Аккерман». Проте, 25 червня 2019 року позивач повторно відмовився від запропонованих посад.

2.8. Наказом в.о. начальника Одеської митниці ДФС № 529-о від 01 липня 2019 року позивача звільнено 01 липня 2019 року з посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС, відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та реорганізацією митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС.

2.9. Позивач не погоджуючись зі своїм звільненням звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

3.1. Відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про правомірність оскаржуваного наказу про звільнення позивача з органів ДФС.

IV. Касаційне оскарження

4. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

4.1. Посилаючись на пункти 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 статті 40, статті 42 та статті 49-2 Кодексу законів про працю України при звільненні особи у зв`язку з скороченням чисельності або зміною внутрішньої (організаційної) структури структурного підрозділу та реорганізацією митного посту.

4.2. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

5. Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

6. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

7. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

8. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

9. За приписами частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

9.1. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

10. Згідно з частиною четвертою статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

11. Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

12. Згідно з частиною другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

13. За приписами частин першої - третьої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

13.1. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

13.2. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

VI. Позиція Верховного Суду

14. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

15. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

16. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

17. При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України.

18. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

19. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

20. Порядок вивільнення працівників регламентовано статтею 49-2 КЗпП України. Так, згідно частин першої-третьої цієї статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

21. Водночас, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. При цьому акцентується увага на необхідність запропонування працівнику всіх наявних вакансій.

22. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

23. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

24. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

25. Відповідно до статті 2 Закону №889-VІІІ рівнозначна посада вживається в такому значенні - це посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

26. Державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження (пункт 7 частини першої статті 4 Закону №889-VІІІ).

27. Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону №889-VІІІ про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати. У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

28. Статтею 87 Закону № 889-VІІІ врегульовано порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

29. Відповідно до пункту 1 частини першої та частини третьої даної статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. Звільнення на підставі даного пункту допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

30. Таким чином і КЗпП України і Законом № 889-VІІІ передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

31. Як встановлено судами попередніх інстанцій, що наказом ДФС України від 30 грудня 2016 року №1049 «Про ліквідацію, створення, зміну назв та місць дислокації окремих митних постів митниць ДФС», зокрема, наказано змінити назву митного посту Одеської митниці ДФС «Чорноморськ» на «Чорноморський».

32. Наказами Державної фіскальної служби України від 25 лютого 2016 року № 182 «Про внесення змін до наказу ДФС України від 11 грудня 2015 року № 987», від 12 вересня 2016 року № 764, від 04 жовтня 2016 року № 843 «Про внесення змін до наказу ДФС від 11 січня 2016 року № 17» та у зв`язку із затвердженням 30 грудня 2016 року переліку змін № 3 до організаційної структури Одеської митниці ДФС та отриманням 27 січня 2017 року затвердженого переліку змін № 9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС, наказом Одеської митниці ДФС від 01 лютого 2017 року № 47 введено в дію затверджений головою ДФС України перелік змін №3 до організаційної структури Одеської митниці ДФС та перелік змін № 9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС.

33. В свою чергу введений в дію наказом Одеської митниці ДФС від 01 лютого 2017 року № 47 та затверджений головою ДФС України перелік змін № 3 до організаційної структури Одеської митниці ДФС передбачав виведення зі структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморськ» (штатна чисельність 146 одиниць), з включеними до нього відділами митного оформлення: № 1 (штатна чисельність 34); № 2 (штатна чисельність 46); № 3 (штатна чисельність 36); № 4 (штатна чисельність 28).

34. Також переліком передбачено введення до структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморський» (штатна чисельність 130 одиниць), з включеними до нього відділами митного оформлення: № 1 (штатна чисельність 18); № 2 (штатна чисельність 33); № 3 (штатна чисельність 29); № 4 (штатна чисельність 30), а також секторами митного оформлення: № 1 (штатна чисельність 7); № 2 (штатна чисельність 6); № 3 (штатна чисельність 7).

35. Введений в дію наказом Одеської митниці ДФС від 01 лютого 2017 року № 47 та затверджений головою ДФС України перелік змін № 9 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС передбачав, зокрема, виведення зі штатного розпису посад митного посту «Чорноморськ» та введення до структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморський».

36. За наведених обставин, суди дійшли висновку, що відбулась зміна внутрішньої (організаційної) структури структурного підрозділу Митний пост «Чорноморськ» юридичної особи Одеської митниці ДФС зі скороченням чисельності та штату працівників.

37. Відмовляючи в задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем на виконання вимог КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення, позивачу 14 березня 2019 року та 25 червня 2019 року надано пропозиції щодо подальшого працевлаштування на рівнозначних посадах в структурах Одеської митниці ДФС, проте, позивач не надав згоди на зайняття запропонованих вакантних посад.

38. Судами попередніх інстанцій встановлено, що на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС наказом Одеської митниці ДФС від 06.10.2017 року № 947-о з 06.10.2017 року призначено ОСОБА_2 в порядку переведення з Миколаївської митниці ДФС.

39. Разом з тим, судами не встановлено та матеріали справи не містять попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із зміною внутрішньої (організаційної) структури структурного підрозділу Митний пост «Чорноморськ» юридичної особи Одеської митниці ДФС зі скороченням чисельності та штату працівників у 2017 році.

40. При цьому, з 21 квітня 2016 року по 01 липня 2019 року позивач перебував на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС.

41. Відповідно до наказу відповідача від 01 липня 2019 року № 529-о підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС були п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та реорганізацією митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС.

42. Даному звільненню передувало попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 14 березня 2019 року, де зазначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, введена в дію нова структура та штатний розпис митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС.

43. Однак, судами попередніх інстанцій не перевірено: 1) які підстави були у відповідача для попередження позивача про вивільнення у березні 2019 року; 2) чи насправді мали місце зміна в організації виробництва і праці, введення в дію нової структури та штатного розпису митного поста «Чорноморський» Одеської митниці ДФС або скорочення штатів (чисельності працівників) у березні 2019 року; 3) у чому саме полягала зміна в організації виробництва і праці (завдання, повноваження, функції) у березні 2019 року; 3) чи повідомлявся у лютому 2017 році ОСОБА_1 про наступне вивільнення, у зв`язку із виведенням зі штатного розпису посади заступника начальника митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС та введення до структури Одеської митниці ДФС митного поста «Чорноморський».

44. Дані обставини підлягають встановленню судами попередніх інстанцій задля перевірки законних підстав звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС, відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та реорганізацією митного поста «Чорноморськ» Одеської митниці ДФС.

45. За таких обставин Верховний Суд констатує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є передчасними, оскільки зроблені за відсутності доказів, що їх підтверджують, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини в розглядуваній частині вимог.

46. За наведених обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

47. Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

48. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

49. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

50. Верховний Суд зазначає, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості, оскільки ухвалені без повного і всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

51. Суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 341 КАС України позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

52. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

52.1. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

53. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

VII. Судові витрати

54. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі №420/4573/19 скасувати і направити справу на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіО.В. Калашнікова М.В. Білак О.А. Губська