Справа № 160/4778/21
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2021 року Справа № 160/4778/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
30.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати стаж у колгоспі "Ленінець" ОСОБА_1 на посаді тракториста таким, що відповідає умовам п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення";
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області у призначенні пенсії на пільгових умовах, згідно п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах, зі зниженням пенсійного віку згідно п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ОСОБА_1 з моменту звернення, а саме: з 07.06.2020 року.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (із змінами від 10.12.2020 року). Однак, 14.09.2020 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії. Вважає, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є протиправною, оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області взагалі не вірно визначений як пільговий стаж позивача (відповідно до п.3 ст. 114 Закону України № 1058) так і загальний стаж. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 05.05.2021 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
27.04.2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з вимогами, викладеними у позовній заяві не погоджується з наступних підстав. 07.09.2020 року позивач надав до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". На пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" мають право працівники, які працюють трактористами - машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 27 років 6 місяців, з них не менше 20 років на зазначеній роботі. До трактористів- машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільськогосподарської продукції, належать працівники, які оформлені на роботу трактористами-машиністами, мають відповідне посвідчення, постійно зайняті на тракторах, інших самохідних сільськогосподарських машинах протягом певного сезону сільськогосподарських робіт у рослинництві та тваринництві. В трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме: не зазначено про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції. Згідно трудової книжки позивача, він працював трактористом в колгоспі "Ленінець", який реорганізовано у СВК "Ленінець", в період з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року. Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, державна реєстрація СВК "Ленінець" (05538543) припинена у зв`язку із банкрутством. У такому випадку, підтвердження стажу роботи відповідно до Постанови від 10.11.2006 року № 18-1 здійснюється колегіальним органом - Комісією з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років. В архівній довідці від 05.04.2020 року № С-139, яка видана Комунальною установою "Новомосковський районний трудовий архів" зазначено, що у книгах обліку розрахунків по оплаті праці працівникам колгоспу "Ленінець" з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року є відомості про кількість відпрацьованих днів позивачем, але посада не зазначена. Тому, даний період не має можливості зарахувати позивачу до пільгового стажу відповідно до ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно наданих документів, загальний стаж позивача становить 34 роки 2 місяці 2 дні, пільговий - 15 років 6 місяців 11 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 07.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою за №4606 до Відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (із змінами від 10.12.2020 року).
22.10.2020 року позивач звернувся з інформаційним запитом до Пенсійного фонду України щодо вжиття відповідних заходів для призначення йому пенсії на пільгових умовах.
Листом відповідача від 02.11.2020 року №2800-030201-8/3744 повідомлено позивача про рішення Комісії від 06.10.2020 року № 16, яким позивачу відмовлено у підтвердженні пільгового стану з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року, оскільки в книгах обліку розрахунків про оплату праці не зазначено посаду позивача.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії на пільгових умовах позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п.п. 2. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року № 22-1, до заяви для призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637.
За період роботи, починаючи з 01.01.2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління ПФУ від 18.06.2014 року № 10-1, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 цього Положення. Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон України №1788-XII).
Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України №1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Разом з цим, статтею 56 Закону України №1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
На пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" мають право працівники, які працюють трактористами - машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 27 років 6 місяців, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.
До трактористів-машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільськогосподарської продукції, належать працівники, які оформлені на роботу трактористами-машиністами, мають відповідне посвідчення, постійно зайняті на тракторах, інших самохідних сільськогосподарських машинах протягом певного сезону сільськогосподарських робіт у рослинництві та тваринництві.
Також відповідно до п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (із внесеними змінами Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. № 213-VIII) право на пенсію за віком на пільгових умовах мають трактористи-машиністи, безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі. До трактористів-машиністів, безпосередньо зайнятих у виробництві сільськогосподарської продукції, відносяться працівники, які оформлені на роботу трактористами-машиністами, мають відповідне посвідчення, постійно зайняті на тракторах та інших самохідних сільськогосподарських машинах на протязі повного сезону сільськогосподарських робіт в рослинництві та тваринництві. Трактористам - машиністам, які відробили повний польовий період на тракторах та інших самохідних сільськогосподарських машинах, весь рік роботи зараховується до стажу, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення і в тому випадку, якщо в міжпольовий або міжсезонний період вони виконували інші роботи (на стаціонарних і причепних установках та агрегатах, по ремонту сільськогосподарської техніки, на тваринницьких фермах тощо).
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
У відповідності до п.1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України, Радою Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12,08.1993 року встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969 року і затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).
Як зазначає відповідач, у трудовій книжці позивача відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме: не зазначено про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції.
Згідно з довідкою Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 10.05.2011 року №427, КСП ім. Щорса 02.06.2000 року було перереєстроване в Виробничий сільськогосподарський кооператив «Королівський». 20.03.2007 року на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2005 року №Б 29/28/04 про ліквідацію юридичної особи - банкрута проведено державну реєстрацію припинення ВСК «Королівський».
Відповідно до п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року, для підтвердження спеціального стажу приймаються уточнюючі довідки стосовно трактористів-машиністів підприємств сільського господарства (в тому числі колгоспів) про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції.
Згідно трудової книжки позивача, в період з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року він працював трактористом в колгоспі "Ленінець", який реорганізовано у СВК "Ленінець".
Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, державна реєстрація СВК "Ленінець" (05538543) припинена у зв`язку із банкрутством.
У такому випадку, підтвердження стажу роботи відповідно до Постанови від 10.11.2006 року № 18-1 здійснюється колегіальним органом - Комісією з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років.
Так, на підставі заяви ОСОБА_1 комісія при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області перевірила документи позивача для підтвердження стажу роботи.
У рішенні комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 06.10.2020 року №16 зазначено, що в архівній довідці від 05.04.2020 року № С-139, яка видана Комунальною установою "Новомосковський районний трудовий архів" зазначено, що у книгах обліку розрахунків по оплаті праці працівникам колгоспу "Ленінець" з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року є відомості про кількість відпрацьованих днів позивачем, але посада не зазначена.
Таким чином, вказаним рішенням не підтверджено періоди роботи позивача з 27.01.1996 року по 2000 року, для зарахування до пільгового стажу відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Суд зазначає, що згідно рішення комісії від 06.10.2020 року №16 позивачу не зараховано до пільгового стажу період роботи з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року у колгоспі «Ленінець», а у відзиві на позов представник відповідача зазначив, що позивачу не зараховано до пільгового стажу період її роботи у колгоспі «Ленінець» з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне вважати спірний період з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року та з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року.
Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_1 від 17.03.1987 року позивач працював (був прийнятий у члени колгоспу) у спірний період, а саме:
- з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року - трактористом у колгоспі «Ленінець»;
- з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року - трактористом у колгоспі «Ленінець».
Також згідно даних вказаної трудової книжки позивача:
- у 1986 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 274 дні, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 270 днів;
- у 1987 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 287 днів, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 270 днів;
- у 1988 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 275 днів, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 270 днів;
- у 1989 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 309 днів, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 270 днів;
- у 1990 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 91 день, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 91 день;
- у 1996 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 256 днів, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 251 день;
- у 1997 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 257 днів, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 251 день;
- у 1998 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 252 дні, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 252 дні;
- у 1999 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 272 дні, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 252 дні;
- у 2000 році позивач виконав річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 45 днів та 225, тоді як прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві становив 63 дні та 189 днів.
Таким чином, позивач відпрацював в повному обсязі кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі, також Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктами 1.1, 2.2, 2.4, 2.14, 2.15 Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення; у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства, під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу, у графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду; якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Водночас, пунктами 2.6, 2.8 - 2.10 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.
Підставою для відмови позивачу в зарахуванні до стажу роботи, що надає право на призначення пенсії на пільгових умовах періоду роботи з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року та з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року стало, те що в довідці комунальної установи «Новомосковський районний трудовий архів» вказана кількість відпрацьованих днів, а посада не вказана.
Суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідача, оскільки у трудовій книжці позивача вказано, що він працював у спірні періоди на посаді тракториста та відпрацював в повному обсязі кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік. Матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.
Водночас, як уже зазначалось судом, при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 дійсно працював трактористом в колгоспі «Ленінець» в період з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року та з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року, при цьому позивач відпрацював за вказаний період часу кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік в повному обсязі, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 від 17.03.1987 року.
З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем було протиправно не зараховано періоди роботи ОСОБА_1 на посаді тракториста в колгоспі «Ленінець» в період з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року та з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року до пільгового стажу.
Щодо вимог позивача про визнання стажу у колгоспі "Ленінець" ОСОБА_1 на посаді тракториста таким, що відповідає умовам п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах, зі зниженням пенсійного віку згідно п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ОСОБА_1 з моменту звернення, а саме: з 07.06.2020 року, суд зазначає про таке.
Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.
Суд зазначає, що визнання стажу у колгоспі "Ленінець" ОСОБА_1 на посаді тракториста таким, що відповідає умовам п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є неналежним способом захисту в розумінні приписів ч. 2 ст. 245 КАС України, а призначення та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.
З метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 06.10.2020 року №16 про результати розгляду заяви ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача зарахувати ОСОБА_1 періоди його роботи трактористом в колгоспі «Ленінець», а саме: з 01.02.1986 року по 03.05.1990 року та з 27.01.1996 року по 08.04.2000 року до пільгового стажу роботи, відповідно до п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року за № 1058-ІV;
- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.09.2020 року за №4606 про призначення пенсії відповідно до п. "в" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII та ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року за № 1058-ІV, з урахуванням висновків суду в даній справі.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду у загальній сумі 908,00 грн.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 681,00 грн.
Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 242-246, 250, 255, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 06.10.2020 року №16 про результати розгляду заяви ОСОБА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна