Справа № 9901/151/21
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 травня 2021 року

Київ

справа №9901/151/21

адміністративне провадження №П/9901/151/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Васильєвої І.А., Гончарової І.А., Олендера І.Я., Хохуляка В.В.,

розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання незаконними та скасування нормативно-правових актів, зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити пенсію, страхову компенсацію та заборгованість,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.05.2021 подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Держави Україна в особі Президента України Зеленського Володимира Олександровича, в якому просив (далі - мовою оригіналу):

- визнати дії України щодо його правовідносин з 03.04.1991 щодо омани, шахрайства і афери протиправними;

- визнати невиконання Указу Президента України № 20 від 27.12.1991 Україною та викрадення 50% основної страхової пенсії протиправною дією Держави Україна;

- визнати переоцінку страхового, базового, фактичного, ядерного с/м заробітку, згідно наказу від 26.04.1986, визначеного державою СРСР незворотньо, в розмірі 3652 рублі СРСР = до 5189 доларів США 1986 року при грошовій реформі 1996 року до вартості = 0,0980 гривень аферою віку, шахрайством і оманою, геноцидом в Україні;

- визнати невиконання Україною вимог страхового-ядерного права та страхових казначейських зобов`язань СРСР, визнаних та гарантованих Державою Україна, приписам ст.ст. 1-3 ЗУ №537/96-ВР від 21.11.1996, та переоцінку с/м заробітку 1986 року 3652 рублі СРСР = 5189 доларів США до вартості - 0,0980 гривень 1996 року протиправною дією України, шахрайством і оманою, аферою віку;

- визнати незаконним та скасувати будь-який законодавчий нормативно-правовий акт будь-якого органу державної влади згідно вимог ст. ст. 15, 16, 21, 386, 393 Цивільного кодексу України, якщо він порушує права і свободи особи, а саме: постанову КМУ № 1210 від 23.11.2011, ЗУ № 76-VIII від 28.12.2014 та інші нормативно-правові акти, якими звужено - скасовано норму і дію ЗУ № 796-12 від 28.02.1991, та порушено права і інтереси інвалідів Чорнобиля - приречено на вимирання «смерть»;

- відновити непорушну, особливу норму і дію Закону № 796-12 від 28.02.1991 в редакції 1991-2006 років, так як дія закону не має зворотньої дії в часі (ст. 58 Конституції України, ст. ст. 4, 5 ЦК України) і не передбачає змін в сторону звуження страхового-ядерного права, гарантованого законом, без будь-яких обмежень;

- присудити виключно із офіційного, базового, фактичного страхового-ядерного с/м заробітку, незворотньо визначеного державною СРСР згідно наказу від 26.04.1986 «На виконання спецзавдання уряду - КМ СРСР», вартістю 3652 рублі СРСР = 5189 доларів США по курсу 1986 року, виключно у % від ступеню втрати працездатності, встановленого радіологічною МСЕК, зобов`язати Україну згідно вимог ч.2 ст. 87 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ст. 107 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 4, 5, 174, 201, 391, 392 ЦК України, Постанови Пленуму ВС України № 6 від 27.02.1992 із змінами № 9 від 24.10.2003 з 04.03.1991 здійснити повний контрольний перерахунок основної, страхової-ядерної, державної довічної пенсії без будь-яких обмежень;

- зобов`язати Україну виключно у відповідності до статей 1, 13, 43, 50, 53, 63, 67, 71 ЗУ № 796-12 від 28.02.1991 виключно у розмірі 100% мінімальної пенсії за віком на день сплати боргу здійснити призначення, нарахування, перерахування та виплату додаткової пенсії за ядерну шкоду, заподіяну життю і здоров`ю внаслідок нещасного випадку, з дня порушення права на виплату пенсії з вини України;

- зобов`язати Україну з 1993 року по щорічно виплатити компенсацію за невикористану санкурпутівку через тяжкий стан здоров`я з вини держави, виключно у розмірі 100% с/вартості путівки по Україні, виключно за 24 страхові дні, встановленої Профздравницею України на день сплати боргу за 28 років з вини України;

- зобов`язати Україну виключно у розмірі пяти мінімальних зарплат виплатити борг невиплаченої щорічної довічної допомоги згідно вимог ст. ст. 1, 13, 43, 50, 53, 63, 67, 71 ЗУ № 796-12 від 28.02.1991 з дня порушеного права, виходячи з мінімальної заробітної плати на день сплати боргу;

- зобов`язати Україну забезпечити соцзахистом, медзахистом, медобстеженням, правом на ліки без будь-яких обмежень;

- у разі заперечення проти позову борг згідно всіх вимог стягнути у подвійному розмірі, враховуючи: шахрайство, оману, аферу згідно статті 230 ЦК України;

- зобов`язати Україну на всі суми боргу нарахувати поквартально, пощорічно з 1991 року 3% річних за борговим зобов`язанням та на загальну суму боргу пеню у розмірі 120% річних від найвищої облікової ставки Нацбанку України на день сплати боргу без будь-яких обмежень страхового-ядерного права;

- присудити рішення суду до негайного виконання в строк, не більше місяця з дня винесення рішення та поставити на контроль виконання, а у разі невиконання рішення суду з дня наступного пощоденно нараховувати на всю суму відновленого боргу з вини України пеню в розмірі 100% річних від найвищої облікової ставки Нацбанку України та 3% річних відповідно до рішень ЄСПЛ - джерела права щодо чорнобильців, в тому числі у справі «Цибулько та інші проти України» від 11.06.2013. ЄСПЛ нагадує, що нездатність держави виконувати свої зобов`язання через відсутність бюджетних коштів не може служити виправданням їх невиконання (див. Войтко проти України № 18966/02, параграф 55 від 29.06.2004).

Суть позовних вимог зводиться до того, що на думку позивача, Україна та Президент України не визнають статей 1, 3, 8,19, 21, 22, 27, 28, 29, 40, 41, 46, 48, 49, (16, 50), 58, 64, 68, 92, пунктів 13, 33 статті 106, статей 102, 151-2, статті 1 розділу XV Конституції та рішень КС України 1997-2021 років, на підставі шахрайства, омани, афери, якими Україна знищувала його право на життя і захист здоров`я. З 04.03.1991 по сьогодні безправ`ям і беззаконням, що доводило до стану самогубства, страждань і переживань роками, приниження честі і гідності роками, судовою тяганиною з 2007 року по сьогодні, відмови Президента України захистити страхове-ядерне право інваліда «Ч» першої групи, учасника ЛНА на ЧАЕС 2986 року категорії 1 згідно наказу від 26.04.1986, ветерана-інваліда війни першої групи, особи похилого віку, ветерана праці СРСР - України, залежного від держави.

Зміст заявлених вимог та їх обґрунтування дають підстави для висновку, що позивач фактично вважає протиправними невизначене коло нормативно-правових актів, дій законодавчої та виконавчої влади України, які стосуються звуження його соціальних прав поновлення яких можливе у разі усунення шляхом визнання їх незаконним та виплаті позивачеві коштів (заборгованості).

Вирішуючи питання про відкриття провадження, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Згідно положень частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Глава 2 розділу 1 Кодексу адміністративного судочинства України визначає правила віднесення справ до адміністративної юрисдикції, розмежовує предметну, інстанційну юрисдикцію та територіальну підсудність різних адміністративних судів.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Таким чином, зазначений перелік спорів, які підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції, є вичерпним.

При цьому, в частині першій статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою

Згідно положень частини першої статті 27 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України чи іншого суб`єкта владних повноважень, повноваження якого поширюються на всю територію України, крім випадків, визначених цим Кодексом, адміністративні справи з приводу оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель та рішень у сфері державної допомоги суб`єктам господарювання, адміністративні справи за позовом Антимонопольного комітету України у сфері державної допомоги суб`єктам господарювання, адміністративні справи, відповідачем у яких є дипломатичне представництво чи консульська установа України, їх посадова чи службова особа, а також адміністративні справи про оскарження актів, дій чи бездіяльності органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та про анулювання реєстраційного свідоцтва політичної партії, про заборону (примусовий розпуск, ліквідацію) політичної партії вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Відповідно до частини першої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, крім випадку, встановленого частиною четвертою статті 22 цього Кодексу, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Згідно із змістом позовної заяви, предметом спору, крім іншого, є оскарження законності актів Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України. Водночас, такі вимоги позивач пов`язує з захистом його соціальних прав, як особи, що має статус учасника ліквідації наслідків ЧАЕС, інваліда.

За приписами частини першої статті 27 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження, зокрема, нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України вирішуються окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже вимоги позивача в частині оскарження нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України вирішуються Окружним адміністративним судом міста Києва.

Щодо позовних вимог про протиправність дій та бездіяльності Президента України, правомірності нормативно-правових актів Верховної Ради України, суд наголошує, що такі вимоги позивача зводяться до нарахування (ненарахування), призначення (непризначення) та виплати (невиплати) ОСОБА_1 соціальних виплат як особі, яка має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інваліду, проте такі вимоги, за приписами частини першої статті 266 кодексу адміністративного судочинства України, також не підсудні Верховному Суду, як суду першої інстанції.

Отже більшість заявлених вимог відносяться до підсудності окружних адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Частиною четвертою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Частиною п`ятою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку щодо неможливості об`єднання позивачем в одне провадження позовних вимог, які належать до підсудності (інстанційної) різних судів.

Відповідно до частини шостої статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів адміністративного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Отже суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження для забезпечення виконання завдань адміністративного судочинства, тобто, зокрема, для своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Проте таке роз`єднання може мати місце лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 порушив правила об`єднання позовних вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства. Крім того, щодо заявлених вимог визначена виключна підсудність різним судам.

Пунктом 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Враховуючи, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, за правилами пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 19, 22, 25, 27, 169, 172, 243, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання незаконними та скасування нормативно-правових актів, зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити пенсію, страхову компенсацію та заборгованість повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, установленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

І.А. Васильєва

І.А. Гончарова

І.Я.Олендер

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду