Справа № 380/11668/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 травня 2021 року справа №380/11668/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 )
доВійськової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач, військова частина)
про1) визнання протиправними дій відповідача щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні невиплату позивачу в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (21 лютого 2020 року) компенсації за не отримане речове майно; 2) стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 22 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку (27 березня 2020 року) в розмірі 34 514,70 грн.
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду, зазначаючи, що відповідач протиправно не виплатив в день звільнення позивача з військової служби грошову компенсацію за неотримане речове майно.

На думку позивача з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки в день виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків.

Крім того, позивач зазначає, що про зарахування коштів за неотримане речове майно він дізнався лише 17 листопада 2020 року з листа військової частини, а тому строк звернення до суду з позовом слід рахувати саме з цієї дати.

Ухвалою від 14 грудня 2020 року Львівський окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі №380/11668/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що оскільки позивач перебував в розпорядженні Генерального прокуратури України, то до повноважень командира військової частини питання звільнення позивача не входило, і відповідач не міг передбачати факту звільнення позивача з військової служби Генеральною прокуратурою; позивачем не було вжито заходів для своєчасного та повного розрахунку при звільненні, та не повідомлено відповідача завчасно про можливе звільнення, чим позивач створив штучні умови для неможливості проведення з ним повного розрахунку в день звільнення зі служби; після отримання інформації про звільнення позивача відповідачем вжито всі заходи для виплати компенсації за неотримане речове майно.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем пропущений строк звернення до суду встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України; незнання про порушення через байдужість до своїх прав або не бажання дізнатися не є поважною причиною пропуску звернення до суду.

Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що своєчасно проінформував відповідача про звільнення з військової служби та вказав, що у відповідності до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно він 13 лютого 2020 року подав рапорт на ім`я командира військової частини про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, до якого долучив наказ Міністра оборони України від 12 лютого 2020 року №68 та згодом наказ Генеральної прокуратури від 19 лютого 2020 року №502ц; відповідачем на підставі поданого рапорту підготовлено довідку про вартість неотриманого речового майна від 17 лютого 2020 року №24/20 та наказ про виплату вказаної грошової компенсації із зазначенням її розміру, а, отже, саме наказ командира військової частини став підставою для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, а не наказ Генеральної прокуратури про звільнення з військової служби та виключення зі списків Головної військової прокуратури.

Позивач також зазначає, що, оскільки, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлена відповідальність роботодавця за невиплату або не своєчасну виплату працівнику всіх належних сум, до спірних правовідносин слід застосовувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби військовослужбовців Збройних Сил України, посилається на практику Верховного Суду та повторно обґрунтовує відсутність пропуску строку звернення до суду.

Позивач 26 січня 2021 року подав заяву про поновлення процесуального строку, в якій зазначив, що він не знав та не міг дізнатися про зарахування на картковий рахунок грошової компенсації вартості неотриманого речового майна до отримання від відповідача листа від 13 листопада 2020 року №5409, оскільки не використовував банківську картку, на яку було зараховано кошти.

Відповідач надав заперечення на відзив на позовну заяву, в якому повторно зазначає, що позивач мав можливість дізнатися про зарахування коштів на його банківську карту, проте, через власну байдужість та бездіяльність не здійснив усіх заходів для забезпечення своїх законних прав та інтересів та пропустив встановлений Кодексом адміністративного судочинства України строк для звернення до адміністративного суду; вказує на невідповідність наказу Генеральної прокуратури України від 19 лютого 2020 року №502ц вимогам Порядку виплати компенсації вартості за неотримане речове майно та Інструкції з діловодства у Збройних Силах України.

Крім того, відповідач вважає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та в обґрунтування своєї позиції посилається на судову практику.

Ухвалою від 23 лютого 2021 року Львівський окружний адміністративний суд призначив справу до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; розгляд справи призначений на 10 березня 2021 року о 8:30 год. в приміщенні Львівського окружного адміністративного суду.

Відповідач 24 лютого 2021 року подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Позивач 05 березня 2021 року надав додаткові пояснення у справі, в яких додатково обґрунтував позовні вимоги та відсутність пропуску строку звернення до суду та вказав, що з огляду на зміст статті 117 Кодексу законів про працю України відповідач зобов`язаний самостійно виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 09 березня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд задовольнив клопотання представника відповідача про призначення судового засідання в режимі відеоконференції та ухвалив судове засідання в адміністративній справі №380/11668/20, яке призначене на 10 березня 2021 року о 08:30 год. проводити в режимі відеоконференції з використанням комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» за участю представника відповідача поза межами приміщення суду.

Відповідач 09 березня 2021 року подав заяву про долучення документів до матеріалів справи, а саме, копії витягу положення про військову частину НОМЕР_1 Оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України, копію довіреності від 06 січня 2021 року, копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 жовтня 2019 року №205; копію функціональних обов`язків помічника командира частини з правової роботи начальника юридичної служби.

Протоколом судового засідання від 10 березня 2021 року у справі №380/11668/20 зафіксовано долучення доданих відповідачем документів до матеріалів справи; оголошення ухвали (вступної та резолютивної частини) про передачу справи з одного адміністративного суду до іншого за територіальною підсудністю.

Ухвалою від 10 березня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд передав адміністративну справу №380/11668/20 на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва за територіальною юрисдикцією (підсудністю).

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративну справу №380/11668/20 передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою від 08 квітня 2021 року Окружний адміністративного суду міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №380/11668/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_1 з 31 липня 2000 року по 07 серпня 2012 року та з 08 серпня 2012 року по 03 лютого 2015 року проходив військову службу на посадах в органах прокуратури України.

Відповідно до витягу з послужного списку особової справи позивачем з Міністерством оборони України 26 січня 2015 року укладений контракт строком на 5 років та згідно із наказом Міністерства оборони України від 26 січня 2015 року №43 позивач прийнятий на військову службу.

З 04 лютого 2015 року по 21 лютого 2020 року позивач обіймав прокурорські посади у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України.

Наказом Міністерства оборони України від 12 лютого 2020 року №68 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) відповідно до пункту 18 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» та пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом Генерального прокурора від 19 лютого 2020 року №502ц позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключений зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та усіх видів забезпечення.

Під час проходження військової служби у м. Києві до дня звільнення в запас позивач перебував на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач 13 лютого 2020 року звернувся з рапортом до командира військової частини про виплату грошової компенсації за невикористане військове майно у зв`язку із звільненням з військової служби.

Згідно із довідкою про вартість речового майна від 17 лютого 2020 року №24/20 компенсація за неотримане речове майно складала 51 184,31 грн.

Офісом Генерального прокурора надана довідка від 07 квітня 2020 року №21-612зп, в якій вказано, що середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 , яке обчислене з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передували звільненню 21 лютого 2020 року складає 32 422,90 грн., сума середньоденного грошового забезпечення складає 1 045,90 грн.

У відповідь на звернення позивача від 06 листопада 2020 року відповідач листом від 13 листопада 2020 року №5409 повідомив, що грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена 26 березня 2020 року згідно довідки від 17 лютого 2020 року №24/20 та надані, зокрема, копія розрахунково-платіжної відомості на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно від 26 березня 2020 року №115 та копія платіжного доручення про виплату грошової компенсації вартості речового майна військовослужбовця від 26 березня 2020 року №184.

Відповідно до копії платіжного доручення від 26 березня 2020 року №184 військовою частиною через АТ КБ «Приватбанк» перерахована грошова компенсація речового майна військовослужбовцям за березень 2020 року.

При розгляді питання щодо строків звернення, суд дійшов висновку, що позивач дотримався строків звернення до суду з таких підстав.

Відповідно до статті 233 Кодексу Законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційним Судом України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу викладено такий правовий висновок: «З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, у спірних правовідносинах строк звернення до суду установлений спеціальним Законом - Кодексу Законів про працю України та складає 3 місяці.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 у справі № 802/28/16-а.

Як встановив суд, позивач дізнався, що відповідач здійснив розрахунок за неотримане речове майно з листа відповідача від 13 листопада 2020 року №5409, позов поданий позивачем до суду 09 грудня 2020 року.

Будь-яких інших доказів, що позивач дізнався про здійснення відповідачем розрахунку 27 березня 2020 року в матеріалах справи відсутні.

У зв`язку з вищевикладеним суд зазначає, що позивачем дотриманий строк звернення до адміністративного суду.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє рішення від 6 липня 1999 року №8- рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзаців другого та четвертого частини першої статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються, зокрема, Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацом другим пункту 3 розділу І Інструкції про організацію і здійснення матеріально-побутового та іншого забезпечення військових прокуратур, затвердженої наказом Міністерства оборони України та Генеральної прокуратури України від 18 березня 2016 року №148/122 (далі по тексту Інструкція №148/122) встановлено, що військовослужбовці військових прокуратур за рахунок Міністерства оборони України забезпечуються обмундируванням.

Відповідно до пункту 2 розділу VІ Інструкції №148/122 забезпечення військовослужбовців військових прокуратур засобами індивідуального захисту, військовою формою одягу, знаками розрізнення і відзнаками військовослужбовців здійснюється органами забезпечення речовим майном та службами радіаційно-хімічного та бактеріологічного захисту відповідно до нормативно-правових актів Міністерства оборони України.

Згідно із абзацами першим та другим пункту 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 (далі по тексту -Інструкція №232) військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Пунктом 5 розділу Інструкції №232 встановлено, що військовослужбовці військової прокуратури забезпечуються речовим майном за нормами і в порядку, встановленими для відповідних категорій військовослужбовців, через військові частини, до яких вони прикріплені на речове забезпечення, за рахунок Міністерства оборони.

Постановою Кабінету Міністрів України 16 березня 2016 року №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту Порядок №178).

Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем рапорту за місцем військової служби.

Суд встановив, що 12 лютого 2020 року позивач звільнений з військової служби наказом Міністра оборони України, 13 лютого 2020 року відповідно до Порядку №178 позивач подав рапорт на ім`я командира військової частини про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги твердження відповідача про створення позивачем штучних умов щодо неможливості здійснення повного розрахунку в день звільнення позивача з військової служби.

Позивач звільнений з військової служби 21 лютого 2020 року, повний розрахунок за неотримане речове майно відповідач здійснив 27 березня 2020 року.

Суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Проте ці питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8- рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15.

Вказана правова позиція була підтримана в подальшому Верховним Судом, зокрема, в постановах від 18 квітня 2019 року у справі №806/889/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, як на підставу відмови позивачу у нарахуванні на виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум, про те, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Поряд з цим, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже зазначив суд, стаття 116 Кодексу законів про працю України встановлює обов`язок виплатити «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні, тому обставина, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація за не отримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальності здійснюється, в тому числі, і у разі невиплати компенсації за не отримане речове майно на день виключення особи зі списків особового складу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 у справі №240/12238/19.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме не виплата компенсації за неотримане речове майно.

При цьому, позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні невиплату позивачу в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (21 лютого 2020 року) компенсації за не отримане речове майно.

Суд зазначає, що протиправними діями суб`єкта владних повноважень - є активна цього органу чи посадової особи; протиправною бездіяльністю - зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

В цьому випадку нездійснення обов`язкових дій на користь позивача, а саме, невиплата позивачу в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України компенсації за не отримане речове майно є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22 лютого 2020 року по 27 березня 2020 року.

Щодо суми стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період 22 лютого 2020 року по 27 березня 2020 року в розмірі 34 514,70 грн. суд зазначає таке.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначені Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» та Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на вказане, суд застосовує до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі по тексту - Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Відповідно до абзацу першого пункту два Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку №100 та Порядку №260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством забезпеченням середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

З довідки Офісу Генерального прокурора від 07 квітня 2020 року №21-612зп вбачається, що сума середньоденного грошового забезпечення позивача складає 1 045,90 грн.

Як встановив суд, 21 лютого 2020 року позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена відповідачем 27 березня 2020 року, отже, строк затримки розрахунку складає 33 дні.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 34 514,70 грн. (33 х 1 045,90 грн.).

Отже, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 34 514,70 грн.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного звернути увагу, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі №805/1008/16-а.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетний асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України (21 лютого 2020 року) компенсації за не отримане речове майно.

3. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 22 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку (27 березня 2020 року) в розмірі 34 514,70 грн.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , військова частина; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).

Суддя В.А. Кузьменко