Справа № 440/3961/20
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2021-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 р.Справа № 440/3961/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Яловець М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 07.09.20 року по справі № 440/3961/20

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про заміна розміру штрафу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:

- змінити розмір штрафу, накладеного на ФОП ОСОБА_1 постановою Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ3357/168/АВ/П/ТД-ФС від 06.03.2019 відповідно до санкції статті 265 КЗпП України із 30 розмірів мінімальної заробітної плати за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, що склало 250380,00 грн, до 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виявлення порушення за кожного працівника, щодо якого воно скоєне, що складає 83 460,00 грн.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в письмовому відзиві та у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу від 08.02.2019 № 38П, направлення на проведення заходу державного контролю від 08.02.2019 №282, посадовими особами Управління Держпраці у Полтавській області проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання нею вимог законодавства про працю, за результатами якого складено акт від 12.02.2019 №ПЛ3357/168/АВ /а.с. 25-26, 28-34/.

06.03.2019 начальником Управління Держпраці у Полтавській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за № ПЛ3357/168/АВ/П/ТД-ФС, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 250380,00 грн на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України /а.с. 36-37/.

ФОП ОСОБА_1 не погодилася із постановою про накладення штрафних санкцій та оскаржила її до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 у справі № 440/1143/19 у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено /а.с. 40-45/.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2019 у справі №440/1143/19 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 у справі №440/1143/19 залишено без змін /а.с. 47-53/.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.09.2019 у справі №440/1143/19 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2019 у справі №440/1143/19 відмовлено.

Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" №378-ІХ від 12.12.2019 внесено зміни до частини другої статті 265 КЗпП України, а саме: абзац перший частини другої замінено на абзац наступного змісту: "фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження".

Позивач з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначає, що для визначення юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

У зв`язку із змінами, внесеними у статтю 265 КЗпП України, відповідно до статті 58 Конституції України ФОП ОСОБА_1 звернулася із заявою від 15.04.2020 до Управління Держпраці у Полтавській області з проханням переглянути постанову про накладення штрафу №ПЛ3357/168/АВ/П/ТД-ФС від 06.03.2019, однак, згідно з відповіддю Управління Держпраці у Полтавській області від 12.05.2020 за №10-11/3745 у перегляді зазначеної їй відмовлено.

З огляду на викладене, позивач, вважаючи своє право порушеним, звернувся до суду з цим позовом. При цьому останній не оскаржує правильність проведення перевірки та не заявляє позовні вимоги про протиправність постанови про накладення штрафу №ПЛ3357/168/АВ/П/ТД-ФС від 06.03.2019, а просить суд змінити розмір штрафу, накладеного на ФОП ОСОБА_1 постановою Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ3357/168/АВ/П/ТД-ФС від 06.03.2019 відповідно до санкції статті 265 КЗпП України із 30 розмірів мінімальної заробітної плати за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, до 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виявлення порушення за кожного працівника, щодо якого воно скоєне, оскільки вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати статтю 58 Конституції України, яка передбачає зворотну дію закону в часі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та доведеності відповідачем правомірності прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з урахуванням наступного.

Відповідно до частини першої статті 265 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України, у редакції, чинній на момент виявлення правопорушення) посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП).

Відповідно до частини третьої статті 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною другою статті 265 КЗпП України і частиною третьою статті 41 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема, для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

У постановах від 21.12.2018 у справі №814/2156/16 та від 22.04.2019 у справі №806/2143/18 Верховний Суд дійшов висновку, що одночасно положеннями статті 265 КЗпП України та частини третьої статті 41 КУпАП передбачено відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), проте, штраф за частиною другою статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, а штраф за частиною третьою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, повноваження щодо накладення штрафу за частиною другою статті 265 КЗпП України наділена уповноважена посадова особа Держпраці.

При цьому, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінюючи оскаржуване рішення, суд керується частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, критерій "прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України" за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України: "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень:

- має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;

- зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Критерій "прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому суд зазначає, що відповідно статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Враховуючи викладене, суд не встановив невідповідність діяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі, хоча б одному із зазначених критеріїв оцінювання його рішень, дій у момент виникнення спірних правовідносин.

Водночас, позивач також не зазначає про порушення відповідачем порядку проведення інспекційного відвідування та його висновків та визнає факт виявленого правопорушення.

Щодо зворотної дії закону в часі суд зазначає наступне.

Як вище зазначено, 12.12.2019 прийнято Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" №378-ІХ, який набрав чинність 02.02.2020, згідно з яким внесені зміни до частини другої статті 265 КЗпП України, а саме: абзац другий замінено двома новими абзацами наступного змісту:

"фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення".

Метою таких законодавчих змін, як вбачається з Пояснювальної записки до Проекту Закону від 12.12.2019 № 378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України (щодо усунення норм, які порушують права та законні інтереси роботодавців України)", є зменшення економічно необґрунтованих штрафних санкцій за порушення норм трудового законодавства України та зупинення процесу ліквідації малого та середнього бізнесу в Україні у зв`язку з застосуванням нищівних за своїм розміром штрафних санкцій.

З огляду на викладене, законодавцем прийнято нормативно-правовий акт, який пом`якшує відповідальність особи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Перевіривши процедурні питання інспекційного відвідування та зміст постанови Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ3357/168/АВ/П/ТД-ФС від 06.03.2019, суд зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин та винесення цієї постанови відповідач належним чином визначив вид та розмір юридичної відповідальності. Подальше пом`якшення міри юридичної відповідальності в рамках доведеного та встановленого правопорушення, у разі дотримання суб`єктом владних повноважень визначених Законом критеріїв правомірної поведінки, не може слугувати підставою скасування акта індивідуальної дії та/або визнання його протиправним на підставі статті 58 Конституції України, оскільки суд надає правову оцінку такому акту на момент виникнення спірних правовідносин та застосування штрафних санкції.

Таким чином, судова колегія вважає, що застосовуючи до позивача штраф у розмірі тридцяти мінімальних заробітних плат, відповідач діяв виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що також підтверджено судовими рішеннями у справі № 440/1143/19.

Враховуючи викладені обставини справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.09.2020 року по справі № 440/3961/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді (підпис) (підпис) Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 20.05.2021 року

Дата набрання законної сили 12.05.2021.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Помічник судді Сторож М.О. 20.05.2021.