Справа № 620/4010/20
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4010/20 Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Шморгуна Олександра Семеновича, Чернігівської обласної прокуратури на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року (повний текст складено 10 грудня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Чернігівської області, в якому просив, з урахуванням уточнень:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не зазначення в наказі від 05.06.2020 № 155-к про звільнення вказівки щодо остаточного розрахунку;

- визнати протиправною бездіяльність прокуратури Чернігівської області щодо не проведення остаточного розрахунку у належній сумі;

- стягнути з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 229 днів відпустки у розмірі 379402,00 грн;

- стягнути з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за вихідну допомогу відповідно до ст.ст.41, 44 КЗпП України у розмірі 294078,00 грн;

- стягнути з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки виконання судового рішення та затримки розрахунку з 04.11.2019 по 05.06.2020 у розмірі 170913,50 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора України щодо не зазначення в наказі від 05.06.2020 №155-к про звільнення вказівки щодо остаточного розрахунку, визнано протиправною бездіяльність Прокуратури Чернігівської області щодо не проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 , стягнуто з Прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки виконання судового рішення та затримки розрахунку з 04.11.2019 по 05.06.2020 у розмірі 170913,50 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що норми ст.116 КЗпП України не містять положень, які зобов`язують зазначити в наказі про звільнення вказівку щодо остаточного розрахунку, а оскільки заробітна плата позивачу нараховувалась прокуратурою Чернігівської області, Офіс Генерального прокурора не міг зазначити в наказі про звільнення позивача вказівки про проведення остаточного розрахунку.

Чернігівська обласна прокуратура (до зміни назви - прокуратура Чернігівської області) також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким в частині задоволення позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно включив у період затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі 04.11.2019, оскільки це призводить до подвійного стягнення коштів, так як за вказану дату було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу судовим рішенням у справі №825/3399/14, крім того, за період до 05.06.2020 відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, так як обов`язок з проведення розрахунку при звільненні виник з 02.07.2020 - момент надходження скарги позивача щодо неналежного виконання трудового законодавства, в якій заявлено вимогу про розрахунок. В апеляційній скарзі також зазначено, що належним відповідачем за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення є Офіс Генерального прокурора.

Позивач також подав апеляційну скаргу, в якій просить стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на його користь грошову компенсацію за не використані 229 дні відпустки у розмірі 379402,00 грн та грошову компенсація за вихідну допомогу відповідно до ст.ст.41, 44 КЗпП України у розмірі 294078,00 грн. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що він має право на виплату йому компенсації за невикористані дні відпустки за період вимушеного прогулу, крім того, питання виплати вихідної допомоги регулюються саме загальним законодавством, до якого належить КЗпП України, які передбачають право позивача на її отримання.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2020, у справі №825/3399/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Чернігівської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури від 23.10.2014 №1486к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Чернігівської області, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Чернігівської області з 24.10.2014, стягнуто з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 990038,34 грн. В решті позовних вимог відмовлено. В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Чернігівської області, і в частині стягнення з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суму стягнення за один місяць 16540,02 грн звернуто до негайного виконання.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 05.06.2020 №154к позивача поновлено на посаді першого заступника прокурора Чернігівської області з 23.10.2014 (а.с.16).

05.06.2020 Офісом Генерального прокурора видано наказ №155к, яким відповідно до ст.9, п.1 ч.3 ст.51, п.1 ч.1 ст.61 Закону України «Про прокуратуру» звільнено позивача з посади першого заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури з 5 червня 2020 року у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та припиненням повноважень прокурора (а.с.15).

За наслідком звернення позивача до прокуратури Чернігівської області щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати, вихідної допомоги та видачі довідки листом від 24.07.2020 №05/3-96-14 позивача повідомлено, що в наказі про звільнення не зазначено про необхідність виплати вихідної допомоги в порядку ст.44 КЗпП України, оскільки її виплата не передбачена, залишок невикористаної відпустки становить 229 календарних днів, розмір належної компенсації за які розраховано з посадового окладу 2948,00 грн і становить 22820,02 грн та після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору складає 18370,12 грн, яка буле виплачена після надання позивачем відповідних реквізитів, при цьому прокуратура Чернігівської області не уповноважена видавати накази про поновлення на посаді і не може впливати на строк виконання судового рішення в цій частині.

Вважаючи протиправним не проведення всіх виплат при звільненні та наявність зволікання при виконанні судового рішення про поновлення на роботі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з прокуратури Чернігівської області на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за час затримки виконання судового рішення та затримки розрахунку з 04.11.2019 по 05.06.2020 у розмірі 170913,5 грн, однак Законом України №1697-VII не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, а за період вимушеного прогулу позивач посадових обов`язків не виконував та не набув права на відпустку, а відтак і на її компенсацію.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, Законом України «Про прокуратуру», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Пунктами 2, 3 ч.1 ст.371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, положеннями ст.236 КЗпП України визначено спеціальний суб`єкт відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника - власник, або уповноважений ним орган.

При цьому, роботодавцем позивача, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати була саме Чернігівська обласна прокуратура (до зміни назви - прокуратура Чернігівської області), яка і є уповноваженим органом, до якого застосовуються положення ст.236 КАС України.

Доводи апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури, що затримка виконання судового рішення про поновлення позивача відбулась не з його вини, що виключає застосування відповідальність за ст. 236 КЗпП, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у відповідності до статей 1, 7 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, до складу якої входить, серед іншого, Офіс Генерального прокурора та обласні прокуратури, а отже несвоєчасне поновлення позивача на посаді Офісом Генерального прокурора, за умови отримання ним заробітної плати у Чернігівській обласній прокуратурі, не може бути підставою для відмови у стягненні з останньої середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

В той же час, відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абз. п. 4 цього Порядку.

Згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зважаючи на встановлене, колегія суддів також зазначає, що оскільки звільнення позивача було здійснено з порушенням порядку установленого законом, а виконання судового рішення не відбулося, то стягненню підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення позивача на посаді, в межах позовних вимог.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2019 року у справі №809/4462/15.

Суд першої інстанції вірно здійснював розрахунок середнього заробітку, виходячи з довідки Генеральної прокуратури України від 10.10.2019 №18-720зп (а.с.20), за якою середньоденна заробітна плата позивача становить 787,62 грн, однак необґрунтовано враховував кількість календарних днів за такий період, а не робочих і дійшов помилкового висновку, що період затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі розпочинається з дати ухвалення рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі №825/3399/14 про поновлення позивача на посаді, оскільки затримка виконання вказаного рішення розпочинається заме з наступного дня - з 05.11.2019, з якого і має обраховуватись розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника.

При цьому, за період з моменту незаконного звільнення позивача по дату ухвалення рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі №825/3399/14 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 04.11.2019 було стягнуто на користь позивача вказаним судовим рішенням.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 05.11.2019 по дату поновлення позивача на посаді - 05.06.2020 (дата прийняття наказу Офісу Генерального прокурора №154к) розраховується наступним чином - 787,62 грн (середньоденна заробітна плата) х 147 (робочих днів за період з 05.11.2019 по 05.06.2020) і становить - 115780,14 грн, які підлягають стягненню з Чернігівської обласної прокуратури (до зміни назви - прокуратура Чернігівської області).

Щодо стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до п.1 ч.3 наведеної статті повноваження прокурора припиняються у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років.

В силу п.1 ч.1 ст.61 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурора припиняються за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Однак, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі припинення ними повноважень у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст.44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.

Згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Таким чином, враховуючи, що позивача було звільнено із займаної посади внаслідок припинення повноважень у зв`язку з досягненням ним шістдесяти п`яти років, позовна вимога про стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи, що за довідкою Генеральної прокуратури України від 10.10.2019 №18-720зп (а.с.20) середньомісячна заробітна плата позивача складає 16540,02 грн, розмір вихідної допомоги становить 16540,02 грн (середньомісячна заробітна плата) х 6 (шість місяців відповідно до ст.44 КЗпП України) та складає 99240,12 грн, які підлягають стягненню з Чернігівської обласної прокуратури.

Стосовно вимог про стягнення на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, колегія суддів зазначає, що приписами п.2 ч.1 ст.82 КЗпП України передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Отже, положеннями чинного законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини, прямо передбачено врахування періоду вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення працівника при визначенні кількості днів відпустки, а тому за не використані 229 дні відпустки позивача на момент його звільнення, останній має право на отримання компенсації.

Зазначена обставина щодо наявності підстав для виплати компенсації за 229 дні невикористаної відпустки також визнається Чернігівською обласною прокуратурою, що прямо зазначено у листі від 24.07.2020 №05/3-96-14 (а.с.18-19).

Разом з тим, під час розрахунку суми компенсації за 229 дні невикористаної відпустки Чернігівською обласною прокуратурою було використано розмір посадового окладу позивача на рівні 2948,00 грн.

В той же час, відповідно до положень п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 7 наведеного Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Таким чином, за відсутності сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців, з огляду на вимушений прогул позивача внаслідок незаконного звільнення, саме фактично отримана заробітна плата за фактично відпрацьований період (розрахунковий період), враховується при обчисленні компенсації за невикористані відпустки.

З огляду на наявність в матеріалах справи довідки про середню заробітну плату позивача від 10.10.2020 №18-720зп, виданої Генеральною прокуратурою України, колегія суддів доходить висновку, що розрахунок компенсації за 229 дні невикористаної відпустки слід розраховувати шляхом множення середньоденної заробітної плати позивача на кількість днів невикористаної відпустки: 787,62 грн (середньоденний заробіток) х 229 (дні невикористаної відпустки) та становить 180364,98 грн та враховуючи, що відповідно до листа від 24.07.2020 №05/3-96-14 Чернігівська обласна прокуратура згодна з необхідністю виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 22820,02 грн (без урахування сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору), а тому розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача становить: 180364,98 грн (розрахована судом) - 22820,02 грн (визнана Чернігівською обласною прокуратурою) та складає 157544,96 грн.

Отже, прокуратурою Чернігівської області (нова назва - Чернігівська обласна прокуратура» протиправно не проведено остаточного розрахунку з позивачем у належній сумі.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на необхідність врахування заробітної плати, яку позивач мав би отримувати у випадку, як би його не було незаконно звільнено з посади заступника прокурора Чернігівської області, оскільки вищенаведені положення законодавства прямо передбачають необхідність врахування розміру саме фактично отриманої заробітної плати, а не її можливого (потенційного) розміру.

Щодо твердження Офісу Генерального прокурора про відсутність з його боку протиправної бездіяльності в частині не зазначення в наказі про звільнення вказівки на необхідність проведення розрахунку з позивачем, то колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В листі Чернігівської обласної прокуратури від 24.07.2020 №05/3-96-14 прямо вказано про відсутність у наказі від 05.06.2020 №155к вказівки про необхідність здійснення виплати позивачу вихідної допомоги, як однієї з підстав для відмови проведення повного розрахунку з позивачем. Лише 24.07.2020 прокурором Чернігівської області було видано наказ про проведення з позивачем повного розрахунку, що підтверджує наявність протиправної бездіяльності в частині не вирішення питання про виплату належних звільненому працівникові сум в день звільнення, тобто з прийняттям Генеральною прокуратурою України наказу від 05.06.2020 №155к, що суперечить ст.116 КЗпП України.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг шляхом скасування рішення суду першої інстанції в частині не задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, а також його зміни у відповідній частині щодо періоду затримки виконання рішення про поновлення на роботі і розрахунку суми середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення позивача на роботі.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до помилкових висновків щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог та невірного розрахунку середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі, що свідчить про наявність підстав для зміни рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року в частині та його часткового скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Шморгуна Олександра Семеновича, Чернігівської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (14000, м.Чернігів, вул.Князя Чорного, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі 99240,12 грн (дев`яносто дев`ять тисяч двісті сорок грн 12 коп.).

Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (14000, м.Чернігів, вул.Князя Чорного, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 157544,96 грн (сто п`ятдесят сім тисяч п`ятсот сорок чотири грн 96 коп.).

Змінити рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови та викласти абзац 4 резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (14000, м.Чернігів, вул.Князя Чорного, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання судового рішення з 05.11.2019 по 05.06.2020 у розмірі 115780,14 грн (сто п`ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят грн 14 коп.).».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду

Текст постанови складено 20 травня 2021 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма