Справа № 640/23839/19
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.
за участю секретаря: Волошка О. Л.

представника позивача Варвась Д. О., представника апелянта Щепанського А. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 23.11.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністра Внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністра Внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, в якому просив суд:

- витребувати від Міністерства ВСУ належним чином посвідченні копії рапортів ОСОБА_1 про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, допомоги на оздоровлення за 2019 рік, поданих на ім`я Міністра ВСУ - Аакова А.Б. ;

- визнати незаконною бездіяльність міністра ВСУ, яка полягає у неприйнятті рішень про надання позивачу допомоги на оздоровлення за 2019 рік та надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- зобов`язати міністра ВСУ розглянути рапорт позивача та прийняти рішення про надання позивачу допомоги на оздоровлення за 2019 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- зобов`язати Адміністрацію ДПСУ нарахувати і виплатити позивачу допомогу на оздоровлення за 2019 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- визнати незаконною бездіяльність міністра ВСУ, яка полягає у ненаданні, на ім`я міністра ВСУ, листа про преміювання ОСОБА_1 у червні - липні 2019;

- визнати незаконною бездіяльність Адміністрації ДПСУ, яка полягає у ненаданні на ім`я міністра ВСУ листа про преміювання ОСОБА_1 у серпні 2019 року;

- зобов`язати Адміністрацію ДПСУ надати, на ім`я міністра ВСУ лист про преміювання ОСОБА_1 у серпні 2019 року;

- зобов`язати міністра ВСУ прийняти рішення про преміювання ОСОБА_1 у червні-серпні 2019 року

- зобов`язати Адміністрацію ДПСУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за червень-серпень 2019 року;

- зобов`язати Адміністрацію ДПСУ здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, яку обчислювати з урахуванням розміру премії, яка підлягає виплаті; нарахувати та виплатити позивачу недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні;

- визнати незаконною бездіяльність Адміністрації ДПСУ, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2015-2019 роки;

- зобов`язати Адміністрацію ДПСУ нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2015-2019 роки, допомогу на оздоровлення за 2019 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, допомоги на оздоровлення за 2019 рік, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій на підставі ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій на підставі ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки.

Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України прийняти рішення про преміювання ОСОБА_1 за червень-серпень 2019 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Крім того, рішенням суду присуджено до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень) 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Міністра Внутрішніх справ України подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову ухвалу про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки резолютивна частина рішення як щодо визнання протиправними дій та і щодо стягнення коштів винесено щодо Міністерства внутрішніх справу України, тоді як вказана особа до участі в справі не залучалась. Крім того апелянт вказує, що даний спір стосується питань проходження позивачем публічної служби та його звільнення з такої, при цьому, в розумінні Закону України «Про запобігання корупції» позивач займав відповідальне та особливо відповідальне становище.

Також апелянтом вказується на помилковість висновків суду першої інстанції щодо обов`язковості виплат позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та премії за спірний період.

Апелянт також акцентує, що прийняття рішення щодо грошового забезпечення позивача після 31.05.2019 року до дня виключення зі списків особового складу знаходилося в межах компетенції виконуючого обов`язки Голови Державної прикордонної служби України та відповідно не відноситься до компетенції міністра.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив зареєстрований 01.03.2021 р. за вх. № 8561, у якому позивачем щодо вимог апеляційної скарги заперечено, при цьому зазначено, що нас апеляційного розгляду даної справи суми, що підлягають до виплати позивачу за спірним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва виплачено.

В судовому засіданні 04.03.2021 року, з огляду на пояснення представника позивача щодо здійснених на користь позивача виплат, яку представника Адміністрації Державної прикордонної служби України визнано обов`язковою.

В наступні судові засідання Адміністрацією Державної прикордонної служби України явку представника не забезпечено, відзиву на апеляційну скаргу також не надано.

Крім того, в судовому засіданні 02.04.2021 року за клопотанням сторін та з урахуванням вимог ст. 309 КАС України постановлено ухвалу про продовження строку розгляду апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року на 15 днів.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матерів справи, ОСОБА_1 , генерала армії згідно з Указами Президента України від 31.05.2019 №345/2019 та від 31.05.2019 №346/2019 звільнено з посади Голови ДПСУ та відповідно з військової служби в запас з правом носіння військової форми одягу.

Позивачем 30.05.2019 року на ім`я Міністра внутрішніх справу України А. Авакова складно рапорт щодо вирішення питання про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за2019 рік та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 209 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Вказаний рапорт разом із наказом № 556-ОС від31.05.2019 року про вибуття позивача у відпустку, відповідно до супровідного листа від 05.06.20219 року № 0.11-5394/0/6-19-Вих. скеровано відповідачу (а.с. 51-53) .

В подальшому, на адресу Міністра внутрішніх справ України скеровано для погодження розміру премії за червень та липень 2019 року орієнтовні розрахунки грошового забезпечення керівництва Державної прикордонної служби України.

Листом державного секретаря Міністерства внутрішніх справ України від 26.07.2019 року за № 10331/05/15-2019 Адміністрацію Державної прикордонної служби України повідомлено, що питання преміювання ОСОБА_1 за червень та липень 2019 року повинно вирішуватись Головою Адміністрацію Державної прикордонної служби України (а.с. 9).

Відповідно до витягу з наказу від 14.08.2019 року № 829-ОС ОСОБА_1 , генерала армії Голову Державної прикордонної служби України звільненого з військової служби в запас Збройних Сил України Указом Президента України від 31.05.2019 року №346 за підпунктом «в» виключено із списків особового складу Адміністрації Державної прикордонної служби України (а.с. 15).

Крім того, згідно вказаного наказу, позивачу на виконання п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» наказано виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби та вказано, що допомога на оздоровлення за 2019 рік не видавалась.

Позивач вважаючи, що при звільненні з ним не здійснено повного розрахунку звернувся до ДПСУ із заявою від 03.10.2019 про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, допомоги на оздоровлення за 2019 рік, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій на підставі ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки.

Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України№ 0.61-9764/0/6-19-Вих від 10.10.2019 позивача повідомлено, що відповідно до Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року №533, Адміністрація Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Відповідно до абз.2 п.5 постанови Кабінету Міністрів України "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу" від 19.10.2016 року №718, рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за інтенсивність служби, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення військовослужбовцям та особам начальницького складу, що є керівниками центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів, їх заступникам приймаються міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

У зв`язку з чим Адміністрацією на ім`я міністра внутрішніх справ України 05.06.2019 за №0.11-5394/0/6-19-Вих направлено лист про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та допомоги на оздоровлення за 2019 рік, однак відповідь на вказаний лист на дату виключення позивача зі списків особового складу на адресу ДПСУ не надходила.

Щодо виплати компенсації позивачу за невикористані додаткові відпустки як учасника бойових дій за 2015-2019 роки зазначено, що на момент виключення позивача зі списків особового складу останній з відповідними рапортами про надання такої відпустки або виплати йому грошової компенсації, за невикористані додаткові відпустки, як учасник бойових дій, не звертався.

Вважаючи вказані дії та бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України та міністра внутрішніх справ України щодо не вирішення питання про виплату йому одноразової допомоги на оздоровлення за 2019 рік, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, преміювання за червень-серпень 2019 та компенсації за невикористану додаткову відпустку позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно з ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з приміткою до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції» ( в редакції, чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) та приміткою до ст. 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» ( в редакції, чинній на час перегляду справи судом апеляційної інстанції) під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів, військові посадові особи вищого офіцерського складу.

Предметом оскарження в цій справі є дії та бездіяльність міністра ВС України та Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо здійснення позивачем повного розрахунку при звільненні генерала армії ОСОБА_1 з посади голови Державної прикордонної служби України, тобто про проходження публічної служби особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище.

Тому, в силу положень п. 1 ч 6 ст. 12 КАС України така справа не належить до справ незначної складності та не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, як вбачається з позовних вимог та матеріалів справи, беручи до уваги значення справи для сторін, категорію та складність справи, даний спір мав бути розглянутий, з урахуванням вимог статті 12 КАС України, за правилами загального позовного провадження.

Однак, судом першої інстанції ухвалою від 14.01.2020 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, чим порушено вимоги ст.12 КАС України.

Крім того, як вбачається із змісту заявленого позову, такий заявлено до Адміністрації Державної прикордонної служби України та Міністра внутрішніх справ Україна А. Авакова.

Натомість, із змісту резолютивної частини рішення вбачається, що задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції визнав протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України та зобов`язано міністерство вчинити певні дії.

З матерів справи вбачається, що при вирішенні спору Міністерство внутрішніх справ України до участі в справі не залучалось ні в якості другого відповідача ні в якості третьої особи.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п.4 ч. 1, абз.2 ч. 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, приписами п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, оскілки судом першої інстанції в порушення вимог ст.12 КАС України розглянуто даний спір в порядку спрощеного позовного провадження, а також рішення суду ухвалено без залучення до участі в справі Міністерства внутрішніх справ України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для його скасування, а відтак, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2020 року слід скасувати та ухвалити нову постанову.

Вирішуючи спір по суті колегія суддів зазначає наступне.

Щодо виплати компенсації позивачу за невикористані додаткові відпустки як учасника бойових дій за 2015-2019 роки.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач з 2015 року є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до статті Закону України "Про відпустки" установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16 Закону України "Про відпустки" зокрема, встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частинами 8, 10, 17-19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

При цьому, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Принципом який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відтак, норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Як вбачається з матерів справи та не заперечується сторонами, на час звільнення позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку проведено не було, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо визнання неправомірною бездіяльності Міністра внутрішніх справ України, яка полягає у неприйнятті рішень за результатом розгляду рапорта ОСОБА_1 від 30.05.2019 та листів Адміністрації Державної прикордонної служби України про преміювання ОСОБА_1 у червні - липні 2019 року та зобов`язання розглянути такий рапорт.

Відповідно до пункту 1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 533 Адміністрація Державної прикордонної служби України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» від 19 жовтня 2016 р. № 718, встановлено, що військовослужбовцям та особам начальницького складу, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, зокрема, виплачується грошова допомога на оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Приписами пункту 5 вказаної постанови встановлено, що рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за інтенсивність служби, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення приймається в порядку, установленому керівником відповідного органу, в межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за інтенсивність служби, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення військовослужбовцям та особам начальницького складу, що є керівниками центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів, їх заступникам приймаються міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади; керівникам органів військового управління та їх заступникам - міністром, якому підпорядковуються військові формування та правоохоронні органи.

Відтак, вирішення питання щодо преміювання позивача та виплати йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань віднесено до виключної компетенції Міністра внутрішніх справ України.

Як вбачається з матерів справи та не спростовано апелянтом, як рапорт позивача так і листи Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо преміювання позивача в червні-липні Міністром внутрішніх справ України розглянуті не були.

При цьому, доводи апелянта, що як на час надходження рапорта так і вказаних листів позивача вже було звільнено із займаної посади, а тому вказані питання віднесено до компетенції Голови Державної прикордонної служби України є безпідставними.

Як вбачається з матерів справи, хоча позивача і звільнено із займаної посади Указом Президента України від 30.05.2019 року, однак з особового складу Адміністрації Державної прикордонної служби України Голову Державної прикордонної служби України, генерала армії ОСОБА_1 виключено лише згідно наказу від 14.08.2019 року № 829-ОС.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги як в частині визнання протиправною бездіяльності Міністра внутрішніх справ України щодо не прийняття рішення за рапортом позивача та листами Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо преміювання позивача так і щодо зобов`язання відповідача їх розглянути є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Поряд зі цим, оскільки судом встановлено протиправну бездіяльність Міністра внутрішніх справ України щодо не розгляду та не прийняття рішення за рапортом позивача від 30.05.2019 року про надання матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань та листів Адміністрації Державної прикордонної служби України про преміювання позивача за червень-липень 2019 року, а також те, що за приписами п. 5 Положення № 718 таке рішення віднесено до виключної компетенції міністра, повнів вимоги в цій частині є передчасними.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приписами чатини 3 та 4 цієї статті також встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з приписами частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на підтвердження розміру витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. до суду надано: копію договору про надання правничої допомоги від 08.11.2019, що укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням "ЛІГЛС; копію додаткової угоди від 25.11.2019 року; копію чеку до прибуткового касового ордеру №1/28/11/19 від 28.11.2019 року на суму 15 000,00 грн.

Відтак, позивачем підтверджено витрати на правничу допомогу, які були надані в адміністративній справі №8640/23839/19 в розмірі 15 000,00 грн.

Поряд із цим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у даному випадку має місце часткове задоволення позовних вимог як до Адміністрації Державної прикордонної служби України так і до Міністра внутрішніх справ України, відтак, з урахуванням приписів ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог .

Зокрема, з Адміністрації державної прикордонної служби України 6 428,58 грн, та з Міністерства внутрішніх справ України в розмірі 4 285,72 грн.

При цьому, доводи апелянта щодо не співмірності заявленої позивачем до відшкодування суми витрат на професійну правничу допомогу містять лише загальні фрази, натомість апелянтом не в чому саме полягає така не співмірність.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністра Внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року скасувати, прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністра Внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність, Міністра Внутрішніх справ України, яка полягає у неприйнятті рішень за результатом розгляду рапорта ОСОБА_1 від 30.05.2019 та листів Адміністрації Державної прикордонної служби України про преміювання ОСОБА_1 у червні - липні 2019 року.

Зобов`язати Міністра Внутрішніх справ України розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30.05.2019 та листи Адміністрації Державної прикордонної служби України про преміювання ОСОБА_1 у червні - липні 2019 року та прийняти рішення за результатом їх розгляду.

Визнати незаконною бездіяльність Адміністрації державної прикордонної служби України, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2015-2019 роки.

Зобов`язати Адміністрацію державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2015-2019 роки, допомогу на оздоровлення за 2019 рік.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 4 285,72 грн (чотири тисячі двісті вісімдесят п`ять гривень 72 копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації державної прикордонної служби України (01034, м. Київ, вул.Володимирська, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 6 428,58 грн (шість тисяч чотириста двадцять вісім гривень 58 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя А. Б. Парінов
Суддя В. Ю. Ключкович
(Повний текст постанови складено 12.05.2021)