Справа № 120/1295/21-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 травня 2021 р. Справа № 120/1295/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області щодо відмови їй у наданні частини основної щорічної відпустки та виплати грошової допомоги протиправною;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області нарахувати та виплатити їй грошову допомогу в розмірі її середньомісячної заробітної плати.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що неодноразово зверталася до відповідача із заявою про надання щорічної відпустки та надання щорічної грошової допомоги, проте, всупереч Закону України "Про відпустки" відповідач відмовляв у задоволені заяви, чим порушив її законні права.

Враховуючи вищевказане, через незаконні дії відповідача позивач вважає, що втратила право на щорічну допомогу, передбачену ст. 57 ЗУ «Про державну службу», адже така допомога виплачується раз на рік разом із наданням основної щорічної відпустки і лише державним службовцям.

У зв`язку з даними обставинами позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, оскільки вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 3,12 Закону України "Про відпустки" та ст. ст. 57, 59 Закону України "Про державну службу".

Ухвалою від 22.02.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків.

04.03.2021 позивачем подано клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 10.03.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», розпорядження Голови Вінницької облдержадміністрації від 31 грудня 2020 року №840 «Про затвердження рекомендаційної граничної чисельності працівників районних державної адміністрацій», розпорядження Голови Тульчинської районної державної адміністрації від 06 січня 2021 року № 1 p-к «Про реорганізацію Тульчинської районної державної адміністрації» та наказу начальника управління від 06 січня 2021 року № 2 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації» були проведені заходи щодо попередження працівників управління про наступне вивільнення в порядку ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в чинній редакції на той момент), на підставі п.1 ч.1 зазначеної статті Закону та ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Після попередження 06.01.2021, позивач звернулась із заявами 28.01.2021 щодо отримання частини основної відпустки з виплатою грошової допомоги та 29.01.2021 щодо скорочення її посади, надання основної щорічної відпустки та виплати грошової допомоги, а також 08.02.2021 щодо надання основної щорічної відпустки та виплати грошової допомоги. На що, були надані відповідачем відповіді та відмовлено у надані відпусток з посиланням на графік відпусток на 2021 рік та у зв`язку із реорганізацією управління.

Окрім цього, відповідач зазначав, що відповідно до ч. 1 ст. 59. Закону Ураїни "Про державну службу", щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю. Так. ч.4 ст. 79 Кодексу законів про працю України та ч.10 ст. 10 Закону України Про відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом.

Графіком відпусток на 2021 рік, який затверджено наказом управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації від 30.12.2020 №136 та погоджено з профспілковим комітетом управління соціального захисту населення, відповідно до ч.4 ст. 79 Кодексу законів про працю України та ч.10 ст. 10 Закону України "Про відпустки", передбачено, що ОСОБА_1 за особистим підписом, була повідомлена про її щорічну основну відпустку на 2021 рік, яка настане у липні 2021 року - строком на 15 днів, а також у вересні 2021 року строком на 15 днів.

На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній підтримав заявлені позовні вимоги, а від відповідача заперечення на відповідь на відзив.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

ОСОБА_1 працювала на посаді провідного спеціаліста відділу державних допомог Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації, яка відноситься до посад державної служби.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», розпорядження Голови Вінницької облдержадміністрації від 31 грудня 2020 року №840 «Про затвердження рекомендаційної граничної чисельності працівників районних державної адміністрацій», розпорядження Голови Тульчинської районної державної адміністрації від 06 січня 2021 року № 1 p-к «Про реорганізацію Тульчинської районної державної адміністрації» та наказу начальника управління від 06 січня 2021 року № 2 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації» було проведено заходи щодо попередження працівників управління про наступне вивільнення в порядку ст. 87 Закону України «Про державну службу».

06.01.2021 працівників Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації було попереджено про можливе вивільнення.

Позивач зазначає, що 28.01.2021 їй стало відомо, що можливо її посада буде підлягати скороченню, тому вирішила забрати частину основної щорічної відпустки та грошову допомогу, яка передбачена ст. 57 Законом України «Про державну службу» і звернулась до відповідача із заявою.

Згідно наданої відповіді № 226/01-07 від 29.01.2021 , позивачу відмовлено у наданні частини основної щорічної відпустки, з посиланням на черговість надання відпусток згідно затвердженого графіку відпусток на 2021 рік, у зв`язку з виробничою необхідністю та незавершеною процедурою реорганізації управління.

29.01.2021 р. позивач звернулась із письмовою заявою, в якій просила повідомити її офіційно чи підлягає її посада скороченню, а також просила надати частину невикористаної щорічної відпустки та виплатити грошову допомогу у разі, якщо прийнято рішення про її скорочення.

Згідно наданої відповіді № 227/01-07 від 29.01.2021 позивача повідомлено, що станом на 29.01.2021 триває реорганізація управління, а нова структура та штатний розпис установи ще не затверджено, тому не має можливості повідомити про те, чи підлягає займана позивачем посада скороченню. Щодо надання частини основної щорічної відпустки, вказано, що таку відпустку нададуть згідно затвердженого графіку, тобто липні та вересні 2021 року.

Згідно витягу з наказу Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області № 13 від 08.02.2021 ОСОБА_1 з 08.02.2021 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» звільнено з посади у зв`язку із скороченням чисельності штату внаслідок реорганізації управління.

Даним наказом також вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 7 календарних днів невикористаних відпусток, а саме за 6 календарних днів за період основної щорічної відпустки за період роботи з 23.11.2020 по 08.02.2021 та за 1 календарний день додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2020 рік.

Позивач вказує, що 08.02.2021 о 16.30 посадовою особою служби управління персоналом їй вручено трудову книжку із записом про звільнення та витяг з наказу № 13 від 08.02.2021

ОСОБА_1 зазначає, що її не було офіційно попереджено про те, що займана нею посада ліквідовується та, враховуючи раніше надані відповіді від 28.01.2021 та 29.01.2021 р., вона звернулась із заявою від 08.02.2021 про надання частини невикористаної основної щорічної відпустки саме з 09.02.2021, оскільки робочий день вже був відпрацьований та фактично завершений.

На подану позивачем заяву від 08.02.2021 їй було надано відповідь № 360/01-07 від 08.02.2021, згідно якої відмовлено у наданні відпустки з 09.02.21, так як вона звільнена з 08.02.2021.

Враховуючи вищевказане, позивач вважає що втратила право на щорічну допомогу, передбачену ст. 57 ЗУ «Про державну службу», адже така допомога виплачується раз на рік разом із наданням основної щорічної відпустки і лише державним службовцям, тому звернулась з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 у період спірних правовідносин працювала на посаді провідного спеціаліста відділу державних допомог Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації та звільнена з посади наказом від 08.02.2021 №8 у зв`язку із скороченням чисельності штату внаслідок реорганізації управління.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-УІІІ "Про державну службу". Отже, він є спеціальним законодавством з питань вступу, проходження та припинення державної служби (далі - Закон № 889 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 2 цього Закону заробітна плата складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочуваних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оплату праці" джерелом коштів на оплату праці працівників для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Статтею 59 Закону №889 передбачено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Надання працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України "Про відпустки".

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті громадяни України, які працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Щорічна відпустка є одним з важливих видів часу відпочинку працівників, протягом якого вони не виконують своїх обов`язків за трудовим договором.

Збереження за працівниками на період відпустки місця роботи (посади) і заробітної плати (допомоги) є важливою умовою для реального використання ними щорічної відпустки.

Законом України "Про відпустки" встановлено, що щорічні відпустки складаються з основної та додаткових відпусток.

Основна відпустка - це така відпустка, право на яку мають всі працівники. Це є відмінністю основної відпустки від усіх інших. Для одержання інших видів відпусток необхідні спеціальні підстави для їх одержання.

Вихід у щорічну основну відпустку для держслужбовців супроводжується наданням грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Зазначена допомога виплачується один раз на календарний рік.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються:

1) особам віком до вісімнадцяти років;

2) особам з інвалідністю;

3) жінкам перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї;

4) жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю;

5) одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків;

6) дружинам (чоловікам) військовослужбовців;

7) ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною;

8) ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

9) батькам - вихователям дитячих будинків сімейного типу;

10) в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором.

Так, відповідно ст. 11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі:

1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону);

2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону).

Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі:

1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку;

2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати;

3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами;

4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.

Що стосується виплати матеріальної допомоги при наданні частини відпустки, то відповідно до статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну основну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна, безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Ця частина відпустки не обов`язково повинна бути першою її частиною. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки.

Невикористана частина щорічної відпустки повинна бути надана працівникові, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

У випадку поділу щорічної відпустки на частини зазначена допомога виплачується працівникові один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки за заявою працівника.

Разом із заявою про надання щорічної відпустки працівник подає заяву про надання допомоги. Проте, враховуючи той факт, що при діленні щорічної відпустки на частини допомогу виплачують один раз до будь-якої з частин відпустки на бажання працівника, то своє рішення він має оформити документально. На підставі заяви працівника керівник установи видає відповідний наказ.

Для державних службовців виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена профільним Законом № №889.

Таким чином, держслужбовцеві належить до виплати грошова допомога у розмірі середньомісячної зарплати при наданні саме щорічної основної відпустки. Така грошова допомога підлягає виплаті один раз на рік. Пояснюється це тим, що при формуванні фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного держслужбовця передбачається одна грошова допомога до щорічної основної відпустки. Причому виплачується зазначена грошова допомога один раз на рік чітко у розмірі середньомісячної зарплати, тобто її законодавчо визначену суму (суму грошової допомоги) не можна дробити.

Отже, на порядок надання щорічної основної відпустки держслужбовцям поширюються норми Закону України «Про відпустки» у частині надання такої відпустки. Це означає, що щорічна основна відпустка держслужбовця на його прохання може бути розділена на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становить не менше 14 календарних днів (частина 1 статті 12 Закону України «Про відпустки»). Можливість і способи поділу щорічної основної відпустки обмовляються між держслужбовцем (за його бажанням) і його керівником.

У випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога виплачується до будь-якої з її частин (незалежно від її тривалості) за заявою держслужбовця. Тобто держслужбовець у своїй заяві самостійно визначає, до якої частини щорічної основної відпустки в поточному календарному році він бажає отримати грошову допомогу.

При цьому, надання щорічної основної відпустки прив`язане до робочого року, який індивідуальний для кожного держслужбовця і залежить від початку несення держслужби в конкретному держоргані.

Слід зауважити, що про виплату держслужбовцям грошової допомоги до щорічної основної відпустки зазначено лише в одній нормі, а саме статті 57 Закону України «Про державну службу» № 889. Так, вказана стаття викладена наступним чином: «Державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати».

Таким чином, зі змісту статті 57 Закону № 889 про виплату держслужбовцям грошової допомоги до щорічної основної відпустки вбачається наступне:

- держслужбовцям виплачують грошову допомогу при наданні саме щорічної основної відпустки. Тобто, така допомога не виплачується при наданні щорічної додаткової відпустки за стаж держслужби та інших видів відпусток (наприклад, соціальної додаткової відпустки на дітей);

- грошова допомога виплачується лише в разі безпосереднього використання (днями відпочинку) держслужбовцям щорічної основної відпустки. Для цього має бути оформлено розпорядження саме про надання щорічної основної відпустки. Тоді як неприпустимо виплатити грошову допомогу до частини щорічної основної відпустки, за яку держслужбовцеві виплачують грошову компенсацію;

- грошову допомогу до щорічної основної відпустки виплачують у розмірі середньомісячної зарплати. Ділити розмір такої допомоги заборонено, оскільки її поділ не передбачено статтею 57 Закону № 889.

Стаття 3 Закону України "Про відпустки" передбачає право на відпустки у разі звільнення. Так, за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

При цьому суд зазначає, що невикористаними є відпустки, що не були використані в попередніх роках.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного можна зробити висновок, що законодавець дозволяє поділ та перенесення відпуски на вимогу працівника, але з підстав передбачених ст. 11 Закону та встановлює обов`язкову вимогу щодо перенесення її на більш пізній період, як правило, до кінця року, та тривалості основної безперервної її частини в 14 календарних днів. При цьому за заявою працівника перенесена може лише та частина щорічної відпустки термін надання якої настав, згідно затвердженого графіку.

Так, в матеріалах справи міститься лист відповідача № 226/0107 від 29.01.2021, на заяву ОСОБА_1 від 28.01.2021 про надання частини щорічної основної відпустки з 01.02.2021 за період роботи з 23.11.2020 по 08.02.2021 терміном 6 (шість) календарних днів, в якому, керуючись нормами КЗпП, Законом України «Про відпустки» зазначає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом.

Відповідач вказує, що згідно з затвердженим графіком відпусток на 2021 рік, з яким була ознайомлена ОСОБА_1 , передбачено, що її щорічна основна відпустка в 2021 настане у липні 2021 строком на 15 календарних днів та у вересні 2021 строком на 15 календарних днів.

Оскільки, ОСОБА_1 не мала відпустки, що були не використані у попередні роки, набула право лише на 6 календарних днів основної щорічної відпустки за період її роботи з 23.11.2020 по 08.02.2021, термін надання якої згідно графіку ще не настав, то вона не мала право на перенесення основної щорічної відпустки, а також не відноситься до осіб, визначених ст. 11 Закону України «Про відпустки», яким щорічні відпустки надаються у зручний для них час.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлені судом обставини справи підтверджують, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства, відповідно підстави для визнання протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області щодо відмови їй у наданні частини основної щорічної відпустки та виплати грошової допомоги - відсутні.

Не підлягають задоволенню також вимоги позивача про зобов`язання Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі її середньомісячної заробітної плати.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

З урахуванням вимог ст. 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не присуджується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області (вул. М. Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, )

Рішення в повному обсязі складено: 20.05.2021 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна