Справа № 826/19002/16
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

при секретарі судового засідання Шуст Н.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Ярчака І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного антикорупційного бюро України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - відповідач, НАБУ), в якому просить: визнати бездіяльність НАБУ, що виявилась у невиплаті грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, - протиправною; зобов`язати НАБУ нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 51 040,60 грн., з урахуванням індексу інфляції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 змінено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 в її мотивувальній частині, виключивши з неї посилання на наявність у ОСОБА_1 права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, у зв`язку з тим, що даний вид грошової допомоги не входить до структури заробітної плати працівника НАБУ, яка визначена статтею 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України». В іншій частині постанову залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.02.2020 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України, що виявилась у невиплаті ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою; зобов`язано Національне антикорупційне бюро України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 51 040,60 грн. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Національним антикорупційним бюро України подано до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, у якій останнє просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16 лютого 2021 року та залишити адміністративний позов ОСОБА_1 без розгляду.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що Закон України «Про державну службу» №889-VІІІ набув чинності 01.05.2016 року, при цьому щорічна відпустка надавалася ОСОБА_1 за період роботи з 24.11.2015 по 23.11.2016. Законом України «Про державну службу» №3723-ХІІ, який був чинним до 01.05.2016 року передбачав, що державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбаченого більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу, а не у розмірі середньомісячної заробітної плати, як передбачає Закон №899-VІІІ.

Окрім цього відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на момент надання відпустки позивачу) керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення) включаючи видатки та премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише у межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Посилаючись на зазначену норму, відповідач вважає, що оскільки виплата грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати не була передбачена у кошторисі НАБУ на 2016 року, а тому її виплата була б порушенням бюджетного законодавства.

Також відповідач зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки заявлені ним вимоги відносяться до категорії прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, для яких встановлено місячний строк, при цьому питання надання відпустки вирішувалося у травні 2016 року, а з позовом позивач звернувся лише у грудні 2016 року. Враховуючи зазначене відповідач вбачає підстави для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України, у якому зазначено, що про обставини не виплати грошової допомоги до відпустки він дізнався після отримання на своє звернення довідки НАБУ від 09.11.2016 року, після чого 29.11.2016 року звернувся до суду. Окрім того, позивач стверджує, що відсутність бюджетних коштів не нівелює надане йому право на отримання грошової допомоги до відпустки, передбачене статтею 57 Закону №889-VІІІ.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Національного антикорупційного бюро України, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19 травня 2021 року.

ОСОБА_1 також подано апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року, у якій він просить скасувати зазначене рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо врахування індексу інфляції при виплаті відповідачем грошової допомоги, яка надається разом з основною, щорічною оплачуваною відпусткою, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким такі вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо того, що грошова допомога, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, має разовий характер, тому не підпадає під визначення доходів у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

За твердженнями позивача позовні вимоги в цій частині узгоджуються з положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» та статтями 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», тому вважає, що має право на компенсацію, яка за наданими підрахунками складає 21 691,93 грн.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19 травня 2021 року.

В судовому засіданні сторони підтримали апеляційні скарги з викладених у них підстав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що у період з 24.11.2015 по 07.11.2016 позивач працював на посаді керівника Управління по роботі з громадськістю Національного антикорупційного бюро України. З 30.05.2016 по 30.06.2016 позивач перебував у щорічній основній відпустці згідно з розпорядженням директора НАБУ від 26.05.2016 №638-р (т. 1 а.с. 18); також 04.08.2016 позивачем використано 1 календарний день частини щорічної основної відпустки згідно з розпорядженням директора НАБУ від 02.08.2016 №1089-р (т. 1 а.с. 20) та з 17 по 18 жовтня 2016 року позивачем використано частину щорічної основної відпустки згідно з розпорядженням т.в.о. директора НАБУ від 17.10.2016 №1525-р (т. 1 а.с. 22).

Щорічна основна відпустка та частини щорічної основної відпустки надані позивачу за період роботи з 24.11.2015 по 23.11.2016.

Надалі, у зв`язку з переведенням позивача до Національної поліції України, 07.11.2016 він звільнений з НАБУ та того ж дня звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки за час роботи в НАБУ згідно з положеннями Закону України «Про державну службу».

У відповідь на звернення позивач отримав довідку НАБУ від 09.11.2016 №03/2-11-01/39994 (т. 1 а.с. 9), згідно з якою, за період роботи в НАБУ (з 01.01.2016 по 07.11.2016) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога при наданні щорічної основної відпустки йому не надавалися.

Вирішуючи по суті поставлені позивачем питання, суд першої інстанції зазначив, що правові основи організації та діяльності НАБУ визначаються Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України».

Відповідно до частини першої статті 1 вказаного Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, НАБУ є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Згідно з частинами 1, 6 статті 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» до працівників НАБУ належать особи начальницького складу, державні службовці та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро.

Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частин 1, 7 статті 22 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» держава забезпечує соціальний захист працівників Національного бюро відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства. Інші питання соціального захисту державних службовців та інших працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю і державну службу.

Згідно з частинами 1, 3 статті 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» умови грошового забезпечення осіб начальницького складу та оплата праці інших працівників Національного бюро повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Національного бюро висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників. Заробітна плата працівників Національного бюро складається з: 1) посадового окладу; 2) доплати за вислугу років; 3) доплати за науковий ступінь; 4) доплати за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці; 5) доплати за спеціальне звання або ранг державного службовця.

З аналізу зазначених норм права слідує, що питання проходження державної служби в Національному бюро, а також питання умов грошового забезпечення таких працівників регулюється Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» та Законом України «Про державну службу».

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

За змістом статті 6 вказаного Закону посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців. Встановлюються такі категорії посад державної служби, зокрема: категорія «Б» - посади, зокрема: керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників.

Відповідно до розпорядження директора Національного бюро від 23.11.2015 №364-р «Про призначення ОСОБА_1 » позивача з 24.11.2015 призначено на посаду керівника управління по роботі з громадськістю, як такого, що пройшов за конкурсом, а 24.11.2015 позивачем прийнято присягу державного службовця.

Посада, яку обіймав позивач у НАБУ відноситься до посад державної служби категорії «Б».

Статтею 57 Закону України «Про державну службу», який набув чинності з 01.05.2016 встановлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Виходячи із встановлених вище обставин, позивач використав своє право на щорічну основну оплачувану відпустку у період з 30.05.2016 по 30.06.2016, при цьому НАБУ не нараховувалась та не виплачувалась грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати під час перебування позивача у відпустці.

З огляду на положення статті 57 Закону України «Про державну службу», суд зазначає, що державним службовцям гарантовано виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати одночасно з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки. Таке право декларовано державою, та держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі.

При цьому ж колегія суддів зазначає, що до даних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ, оскільки зазначений Закон набув чинності в період роботи позивача, був чинним на момент оформлення ним щорічної відпустки, тому в частині оплати грошової допомоги, яка надається до відпустки, відповідач мав виходити саме з положень Закону №889-VІІІ, а не Закону №3723-ХІІ, який був чинним до 01.05.2016 року.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу у рішенні від 16 лютого 2021 року, що Закон України «Про державну службу» не висуває будь-яких додаткових умов отримання грошової допомоги, як-то: звернення з відповідною заявою, або оформлення такого волевиявлення в іншій формі та не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки. Отже, державний службовець має право на виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №826/19002/16 (провадження №К/9901/22460/18).

Посилання представника відповідача на те, що така виплата не була передбачена у кошторисі НАБУ на 2016 рік, у зв`язку з чим і не була виплачена позивачу, до уваги не приймається, оскільки вказані обставини не нівелюють надане статтею 57 Закону України «Про державну службу» право позивача на таку виплату, а також не виключають обов`язок НАБУ здійснити таку виплату позивачу при наданні основної щорічної оплачуваної відпустки.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду та вважає, що НАБУ допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою.

Також судом першої інстанції здійснено обрахунок розміру грошової допомоги, належної для виплати ОСОБА_1 , стосовно якого відповідачем висловлені зауваження в тій частині, що застосуванню у даному випадку підлягали положення Закону №3723-ХІІ, а грошова допомога мала бути виплачена з розрахунку одного посадового окладу.

Проте, таким доводам колегія суддів вже надала свою оцінку вище, а окрім зазначеного звертає увагу, що аргументи відповідача стосовно застосування до спірних правовідносин Закону №3723-ХІІ, а не Закону №889-VІІІ не були предметом дослідження суду першої інстанції, а наведені лише в апеляційній скарзі НАБУ на рішення суду від 16 лютого 2021 року у даній справі.

Таким чином, грошова допомога, належна до виплати ОСОБА_1 складає 51 040,60 грн.

Також колегія суддів в частині доводів відповідача щодо наявності підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав пропущення строку звернення до суду зазначає, що про порушення свої прав та не виплату належної суми грошової допомоги, яка надається до відпустки, позивач дізнався після отримання довідки про це від 09.11.2016 року. До суду позивач звернувся 29.11.2016 року, тобто у межах строку звернення, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України.

Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить. При цьому під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем.

Таким чином позивач звернувся до суду з адміністративним позовом згідно з належною юрисдикцією та у межах строку звернення до суду.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга Національного антикорупційного бюро України є необґрунтованою, не підтвердженою належними та достатніми доказами, а також фактичними обставинами справи, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Стосовно доводів позивача щодо врахування при виплаті грошової допомоги, яка належить до виплати разом з відпусткою, індексу інфляції колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з статтею 2 названого Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

З аналізу змісту вказаних норм видно, що ключовою ознакою грошових доходів громадян, які вони одержують на території України, у розумінні вказаного Закону та Порядку є те, що вони не мають разового характеру.

З огляду на те, що грошова допомога, передбачена статтею 57 Закону України «Про державну службу», має разовий характер, вона не підпадає під визначення доходів в розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку.

Колегія суддів звертає увагу в цій частині, що наведена позивачем практика Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів стосується інших, ніж у межах даної справи, правовідносин, зокрема, тих складових, які не є разовими, а враховуються щомісячно та є частиною заробітної плати (грошового забезпечення).

Отже, доводи позивача щодо наявності підстав для зобов`язання НАБУ нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка надається разом із щорічною основною оплачуваною відпусткою, в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 51 040,60 грн, з урахуванням індексу інфляції, є необґрунтованими, не узгоджуються з положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та не підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та виправданого висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, та, відповідно, правомірно задовольнив позовні вимоги частково.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу, надано оцінку кожному доводу позивача та відповідача, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення, внесення змін до рішення суду першої інстанції від 16 лютого 2020 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного антикорупційного бюро України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко