Справа № 400/4227/20
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4227/20
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, треті особи: Головне управління державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до ТУ ДСА України в Миколаївській області, третя особа: ГУ ДКСУ у Миколаївській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди із застосуванням обмеження його розміру, встановленого ст.29 ЗУ Про державний бюджет України за 2020 рік;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу суддівської винагороди за квітень серпень 2020р. у повному обсязі згідно із ст.135 ЗУ Про судоустрій та статус суддів без застосування обмеження, встановленого ст.29 ЗУ Про Державний бюджет України на 2020 рік, відповідно до розміру суддівського окладу, визначеного штатним розписом Заводського районного суду м.Миколаєва, з урахуванням надбавки за вислугу років, установленої наказом голови Заводського районного суду м.Миколаєва №30-О від 24.04.2019р..

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 24.04.2012р. №286/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Кам`янобрідського районного суду м.Луганська. В подальшому, згідно з Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.2015р. №81/2015 виконує обов`язки Заводського районного суду м.Миколаєва з 11.03.2015р..

Наказом голови Заводського районного суду м.Миколаєва №30-О від 24.04.2019р. позивачці встановлено щомісячну доплату з 24.04.2019р. за вислугу років в розмірі 30 відсотків посадового окладу.

За період з 1 січня 2020р. до 18 квітня 2020р. позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020р., доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу судді.

Як зазначено у позові, з 18 квітня 2020р. і по 28 серпня 2020р. позивачка отримувала суддівську винагороду з урахуванням змін, внесених ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тобто у меншому розмірі.

На думку позивачки, такі дії суб`єкта владних повноважень порушують її право на отримання суддівської винагороди у розмірі визначеному спеціальним ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», згідно якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Посилаючись на зазначене просила позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру, встановленого ст.29 ЗУ Про державний бюджет України за 2020 рік.

Зобов`язано ТУ ДСА України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень серпень 2020р. у повному обсязі згідно із ст.135 ЗУ Про судоустрій та статус суддів без застосування обмеження, встановленого ст.29 ЗУ Про Державний бюджет України на 2020 рік, відповідно до розміру суддівського окладу, визначеного штатним розписом Заводського районного суду м. Миколаєва, з урахуванням доплати за вислугу років, установленої наказом голови Заводського районного суду м. Миколаєва №30-О від 24.04.2019р..

В апеляційній скарзі ТУ ДСА України в Миколаївській області просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеження її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивачки та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право належить поновленню шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачці на підставі ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р..

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 24.04.2012р. №286/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Кам`янобрідського районного суду м.Луганська.

В подальшому, згідно з Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.2015р. №81/2015 ОСОБА_1 виконує обов`язки Заводського районного суду м.Миколаєва з 11.03.2015р..

Наказом Голови Заводського районного суду м.Миколаєва №30-О від 29.12.2017р. позивачці встановлено щомісячну доплату з 24.04.2019р. за вислугу років в розмірі 30 відсотків посадового окладу.

За період з 1 січня 2020р. до 18 квітня 2020р. ОСОБА_1 була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020р., доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу судді.

12 березня 2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. за №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12 березня 2020р. на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Водночас, 13 квітня 2020р. Верховною Радою України прийнято Закон №553-ІХ (далі - Закон №553-ІХ), яким ЗУ «Про Державний бюджет України па 2020 рік» доповнено ст.29, а саме: «Установити, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р.. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2 цієї статті)».

Зазначений Закон №553-ІХ набрав чинності 18 квітня 2020р., після опублікування його у газеті Голос України від 17.04.2020р. за №68.

З 18 квітня 2020р. і по 28 серпня 2020р. позивач отримував суддівську винагороду з урахуванням змін, внесених ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тобто у меншому розмірі.

Вважаючи такі дії ТУ ДСА України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за квітень-серпень 2020р. із застосуванням обмежень її розміру - протиправними, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій ТУ ДСА в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправність та незаконність, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.2 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Так, ч.4 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Згідно з ч.5 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною 9 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12 березня 2020р. набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. за №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020р. на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

В подальшому, 18 квітня 2020р. набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. за №553-IX, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020р..

При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, судова колегія зазначає, що ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020р. чинності Законом №553, яким ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено ст.29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Так, ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020р. в справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999р. №6-рп/99, від 20 березня 2002р. №5-рп/2002, від 1 грудня 2004р. №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005р. №8-рп/2005, від 18 червня 2007р. №4-рп/2007, від 22 травня 2008р. №10-рп/2008, від 3 червня 2013р. №3-рп/2013, від 19 листопада 2013р. №10-рп/2013, від 8 червня 2016р. №4-рп/2016, від 4 грудня 2018р. №11 -р/2018, від 18 лютого 2020р. № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абз.3 п.2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999р. №6-рп/99, перше речення абз.6о п.п.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013р. №3-рп/2013, друге речення абз.6 п.п.3.2., абз.27, 33, 34 п.п.3.3 п.3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018р. №11-р/2018).

Разом з тим, відповідно до п.62 Висновку Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019р. за №969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу» через інші законодавчі акти.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що відповідач всупереч приписам ст.130 Конституції України та ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» застосував до спірних правовідносин положення ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якими ці відносини, як зазначалось вище, не регулюються, внаслідок чого безпідставно обмежував розмір суддівської винагороди позивача та в період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. виплачував останньому зазначену винагороду в обмеженому розмірі.

За таких обставин, набрання 18 квітня 2020р. чинності Законом №553 не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір винагороди судді за приписами ч.2 ст.130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18 квітня 2020р., так і в подальшому повинен був визначатися виключно за положеннями ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідач навіть після набрання чинності Законом №553 та доповненням ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» ст.29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.1-4 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Враховуючи те, що ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020р. про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» як і будь-якими іншими нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:

- ч.2 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);

- ст.130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.

Відтак, неможливо розглядати положення ЗУ №553-ІХ від 13 квітня 2020р. про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Надаючи оцінку доводам апелянта, які викладені в апеляційній скарзі відносно того, що з 18 квітня 2020р. відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», судова колегія вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020р. №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- ч.1, 3 ст.29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019р. №294-ІХ зі змінами;

- абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ.

Таким чином, положення ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019р. №294-ІХ зі змінами, ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020р. №553-ІХ, визнані неконституційними.

Доводи апелянта, що він не має правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, не звільняє його від обов`язку дотримуватись вимог ст.130 Конституції України, яка має вищу юридичну силу, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до вимог ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені таким Законом.

У відповідності до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.1 та ст.17 ЗУ від 23 лютого 2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплат не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У п.26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав колегією суддів було з`ясовано участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, передбачених частинами першою, третьою ст.29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), відтак визначено правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору чи відповідач (другий відповідач).

Так, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021р. було залучено ДСА України до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та витребувано від ДСА України пояснення щодо наявності достатньої кількості коштів (бюджетних асигнувань) для виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі, відповідно до приписів ст.135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р..

Згідно відзиву на апеляційну скаргу ДСА України від 12.05.2021р., виплата суддівської винагороди здійснювалась за кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2111 "Заробітна плата" і станом на 31.12.2020р. складала 199 237,6тис. гривень. При цьому, зміни кошторису ТУ ДСА України в Миколаївській області щодо зменшення бюджетних асигнувань за КЕВ 2111 "Заробітна плата" ДСА України у 2020р. не проводились.

Також, ухвалою суду від 22.04.2021р. від ТУ ДСА України у Миколаївській області було витребувано пояснення щодо наявності достатньої кількості коштів (бюджетних асигнувань) для виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі, відповідно до приписів ст.135 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р..

На виконання вимог ухвали від 22.04.2021р. ТУ ДСА України у Миколаївській області пояснено, що Суддівська винагорода судді ОСОБА_1 обмежувалась згідно чинного на момент спірних відносин законодавства, але видатку на виплату суддівської винагороди у період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. не обмежувались.

В обсязі встановлених обставин цієї справи колегія суддів, зважаючи на наведені мотиви, приходить до висновку про не правомірність дій ТУ ДСА України у Миколаївській області та ДСА України, що полягали в обмеженні виплати суддівської винагороди у період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р..

У межах даної справи розрахунок та виплата суддівської винагороди позивачки відноситься до компетенції ТУ ДСА України в Миколаївській області.

Враховуючи, вищенаведене, судова колегія дійшла висновку, що за період з 18 квітня 2020р. по 28 серпня 2020р. суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено з порушенням положень ст.130 Конституції України та ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» і це порушене право позивачки підлягає поновленню, при цьому доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв