Справа № 640/13993/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року Справа № 640/13993/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 187-20 від 01.06.2020 про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання Державну міграційну службу України вирішити питання щодо визнання громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що твердження позивача стосовно смерті матері та брата і погроз до нього від представників організації «Боко Харам» є неправдоподібними.

Разом з тим, суд зазначив, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «Боко Харам», зокрема, ув`язнила 45 членів угрупування за незаконні дії, та досягає великого прогресу протистояння тероризму на північному сході країни, соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

При цьому, суд вказав, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звернув увагу на те, що позивач з відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до органів ДМС не одразу по прибуттю до України, а також на те, що до України позивач прибув на підставі належно оформленої візи транзитом через Туреччину.

З цих та інших підстав суд дійшов про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність рішення від 01.06.2020 № 187-20, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог, апелянт стверджує, що оскаржуване ним рішення прийнято відповідачем формально та без урахування і перевірки всіх обставин, які ним були зазначені.

Також апелянт вважає, що ним були наведені безспірні аргументи щодо його побоювань повернутися до Нігерії через свої релігійні переконання, а саме сповідування християнської релігії.

Крім того, апелянт зазначає, що інформація про країну його походження, яка на його переконання підтверджує наведені ним побоювання, є загальнодоступною з резолюції Ради Безпеки ООН, доповіді Генерального секретаря Генеральної Асамблеї Ради Безпеки ООН та з інших джерел.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в штаті їмо, Нігерія, неодружений, за національністю - нігерієць, за віросповіданням християнин, освіта - середня, рідна мова ігбо, володіє англійською мовою.

08 лютого 2019 року позивач виїхав з Нігерії літаком до України на підставі дійсної туристичної візи, транзитом через Туреччину, де затримався близько 7 годин.

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивачем зазначено наявність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання в межах країни своєї громадянської належності та не можливість повернутися до неї внаслідок побоювань за своє життя через діяльність терористичної організації « Боко Харам ».

23 травня 2019 року позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області із заявою-анкетою № 2019KV0112 про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами прийняття та реєстрації вказаної заяви-анкети № 2019KV0112 позивача було зареєстровано, видано довідку про звернення за захистом в Україні № 010379 від 23 травня 2019 року та запрошено на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних 11 червня 2019 року о 14:00 год.

За результатами попереднього розгляду заяви-анкети № 2019KV0112 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Сеймовою Д.В. було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної. міграційної служби України № 146-19 від 27 вересня 2019 року вирішено скасувати наказ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області №307 від 12 червня 2019 року, який був прийнятий на підставі вищезгаданого висновку спеціаліста відділу з питань .шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Сеймовою Д.В. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав упередженості та передчасності висновків уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС.

Наказом ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області № 688 від 10 жовтня 2019 року прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запрошено 19 листопада 2019 року о 14:00 год на співбесіду, яка мала на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником.

За результатами розгляду справи №2019KV0112 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Сеймовою Д.В. було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 01 червня 2020 року №187-20 позивачу відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи таке рішення ДМС протиправним, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04), Директивою Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» від 26.06.2013 № 2013/32/EU (далі - Директива № 2013/32/EU).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Законом № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Директива № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

У частині першій статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У Практичних рекомендаціях «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», виданих 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, роз`яснено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно зі статтею 40 Директиви № 2013/32/EU з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником.

Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті.

Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав - членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави - члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що законодавством регламентовано чіткі правові підстави (конвенційні ознаки) для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 815/5807/17.

При цьому, обґрунтованість таких «побоювань» особи є оціночним поняттям, яке в кожному конкретному випадку повинно визначатися з урахуванням суб`єктивної і об`єктивної сторони.

Суб`єктивна сторона залежить від психологічної оцінки ситуації самою особою, а об`єктивна - від наявності фактичних доказів того, що побоювання особи є реальними. Одним з таких доказів слід вважати інформацію про ситуацію в країні походження особи.

Водночас, такі докази можуть бути отримані як від самої особи, що звертається за захистом, так і з засобів масової інформації, звітів ООН, Міністерства закордонних справ, повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій й тощо.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ані при зверненні до органів ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ані під час розгляду цієї справи не навів беззаперечних доводів, які б переконливо свідчили про обґрунтованість висловлених ним побоювань щодо повернення до країни походження.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що вбивство матері та брата позивача, про яке він зазначає, за його ж словами сталося в 2015 році, але Нігерію він покинув лише в 2019 році.

Водночас, жодних доказів (наприклад, публікацій у ЗМІ, свідоцтв про смерть тощо) та/або переконливих доводів, які б свідчили про те, що матір та брат позивача були дійсно вбиті і саме організацією « Боко Харам », позивачем не надано.

Крім того, твердження апелянта про те, що представниками вказаної організації особисто йому були завдані тілесні ушкодження (зокрема, які зображені на фото /т.1 а.с.34-37/), також не підтверджуються жодними доказами (наприклад, щодо звернення позивача до правоохоронних органів та/або до медичного закладу тощо).

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до офіційної та загальновідомої інформації про країну походження позивача, державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «Боко Харам», зокрема, ув`язнила 45 членів угрупування за незаконні дії та досягає великого прогресу протистояння тероризму на північному сході країни, соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

Тож, доводи апелянта про те, що інформація про країну його походження, підтверджує наведені ним побоювання, є необґрунтованими.

При цьому, резолюція Ради Безпеки ООН, доповідь Генерального секретаря Генеральної Асамблеї Ради Безпеки ООН та з інші джерела, на які посилається апелянт, датовані 2013-2015 роками і не є виключними та беззаперечними доказами існування загрози позивачу при його поверненні до Нігерії.

Таким чином, доводи апелянта про те, що ним були наведені безспірні аргументи щодо його побоювань повернутися до Нігерії через свої релігійні переконання, а саме сповідування християнської релігії, також є необґрунтованими.

Перевіряючи всі доводи апелянта в їх сукупності, колегія суддів приймає до уваги й те, що після прибуття до України (за туристичною візою) 08.02.2019 позивач не звернувся до органів ДМС у строки, визначені законодавством, за захистом (щодо надання притулку), а подав відповідну заяву лише 23.05.2019 і, при цьому, жодних поважних причин звернення з такою заяво зі спливом понад трьох місяців, які б об`єктивно унеможливили її подання раніше, апелянт не навів.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду першої інстанції, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 18 травня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк