Справа № 120/3973/20-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3973/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

18 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Київської митниці Держмитслужби, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці Держмитслужби від 03.07.2020 №872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний" з 03.07.2020;

- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.12.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29.12.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем 03.07.2020 подано заяву з проханням звільнити його з займаної посади - заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Київ-столичний" за угодою сторін. За результатами розгляду вищезазначеної заяви припинено державну службу та звільнено позивача із займаної посади за угодою сторін відповідно до частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (наказ Київської митниці Держмитслужби від 03.07.2020 № 872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 ").

03.07.2020 позивачем було подано дві заяви про звільнення. Перша заява про звільнення, визначає дату припинення перебування на державній службі - 03.07.2020. Зазначена заява прийнята Київською митницею Держмитслжуби, дата звільнення погоджена керівником митного органу та прийнято відповідний наказ. Після погодження дати звільнення та прийняття наказу, було направлено другу заяву з посиланням на погіршення стану здоров`я, як на підставу звільнення. Фактично, обидві заяви містять ініціативу позивача бути звільненим з займаної посади. Проте, заява з визначеною датою звільнення, направлена митному органу раніше і прийнята для винесення наказу про звільнення.

Тому, дії Київської митниці Держмитслужби відповідають нормам Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України.

Враховуючи бажання позивача бути звільненим 03.07.2020 (ініціатива працівника), звільнення з займаної посади було правомірним, без порушення прав та інтересів ОСОБА_1 . Щодо відкликання другої заяви про звільнення, відповідач зазначає, що між поданням заяви про звільнення та отриманням інформації про її відкликання, пройшло 3 дні (заяву про звільнення подано 03.07.2020, лист про відкликання заяви направлено поштою позивачем та отримано відповідачем 06.07.2020). Таким чином відповідач, на день звільнення, об`єктивно не міг знати про бажання ОСОБА_1 відкликати другу заяву. Проте, в даному випадку, факт відкликання другої заяви не свідчить про незаконність прийнятого наказу про звільнення, оскільки відповідачем прийнято наказ на підставі першої заяви з визначеною датою припинення перебування на державній службі.

Також відповідач заперечує щодо розміру стягнутих судом на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн, з огляду на те, що зазначена справа не є складною, оскільки представнику позивача вистачило одного дня для формування правової позиції, надання консультацій, отримання доказів, підготування позову, клопотання, та направлення в суд. Також, справа не становить суспільний інтерес.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що його протиправно звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі наказу Київської митниці Держмитслужби за №872-о від 03.07.2020 "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 " припинено державну службу ОСОБА_1 .

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив державну службу у Київській митниці Держмитслужби на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний".

Відповідно до наказу №635-08-ов від 12.06.2020 позивач в період з 15.06.2020 по 03.07.2020 перебував у щорічній основній відпустці, згідно із ст. 10 Закону України "Про відпустки", ст. 57 Закону України "Про державну службу".

03.07.2020 на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. від ОСОБА_1 за допомогою програми "WhatsApp" надійшла заява наступного змісту: "Враховуючи погіршення стану здоров`я, викликане постійним цькуванням мене в засобах масової інформації, а також безпосередні вимоги, дискредитацію та тиск на мене та Держмитслужбу зі сторони окремих народних депутатів, вважаю за необхідне в такій ситуації звільнитись зі служби за згодою сторін".

Також 03.07.2020 позивачем надіслано засобами поштового зв`язку заяву, в якій він просив відкликати заяву про звільнення за згодою сторін від 03.07.2020, у зв`язку з тим, що вона написана в стані погіршення самопочуття, під тиском та з інших обставин, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та фіскальним чеком. Вказану заяву отримано відповідачем 06.07.2020, про що свідчить підпис уповноваженої особи відповідача в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, та не заперечується жодною із сторін.

Наказом відповідача №872-о від 03.07.2020 "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_3 " відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та п. 1 ст. 36 КЗпП припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний" та звільнено із займаної посади за угодою сторін 03.07.2020.

Листом №7.8-1/12/12/13119 від 03.07.2020 позивачу направлено копію наказу та повідомлено про звільнення із займаної посади, згідно поданої заяви.

У відповідь на заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін від 03.07.2020, відповідач листом №7.8-1/12/12/13236 від 06.07.2020 повідомив, що згідно із наказом Київської митниці Держмитслужби від 03.07.2020 №872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_3 " позивачу припинено 03.07.2020 державну службу та звільнено із займаної посади за угодою сторін.

Позивач не погоджуючись із вказаним наказом про звільнення, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з державної служби на підставі спірного наказу відбулося незаконно, без досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин та без дотримання належної процедури звільнення.

Для належного захисту порушених прав позивача незаконним звільненням необхідно визнати протиправним наказом №872-о від 03.07.2020, поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Київ-столичний" з 03.07.2020, а також стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.07.2020 по 29.12.2020 в розмірі 129 951,25 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Крім того, наявні підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Держмитслужби витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 та ч.1 ст.3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст.4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ч.3 ст.5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом першим частиною першою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Відповідно до ст.30 Закону №889-VIII підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №825/3587/15-а.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Встановлено, що 03.07.2020 позивачем за допомогою програми "WhatsApp" направлено заяву на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. заяву про звільнення зі служби за згодою сторін, що сторони не заперечують.

При цьому, відповідач зазначає про подання ОСОБА_1 ще однієї заяви 03.07.2020 за допомогою програми "WhatsApp" наступного змісту: "Прошу звільнити мене із займаної посади 03.07.2020 за угодою сторін". Світлокопію такої заяви додає до матеріалів відзиву, а саме скріншот з програми "WhatsApp" з телефона ОСОБА_4 . Позивач, в свою чергу, зазначає, що ним 03.07.2020 подавалась лише одна заява, у якій він не зазначав дату звільнення. Щодо існування іншої заяви йому стало відомо під час розгляду даної справи.

Разом з цим, як вірно встановлені судом першої інстанції, вказані заяви адресовані виконуючому обов`язки начальника Київської митниці Держмитслужби Борисенку А., втім надіслані на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. за допомогою програми "WhatsApp".

Крім того, згідно з Порядком ведення та зберігання особових справ держслужбовців, затвердженим наказом Національного агентства з питань держслужби від 22.03.2016 №64, заяви про призначення, переведення на іншу посаду, звільнення оформляються власноручно і підписуються із зазначенням дати.

Відповідно до Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації, вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 документи виготовляють на конторській друкарській машинці або за допомогою комп`ютерної техніки.

Отже, заяву можна оформляти як від руки, так і друкарським (комп`ютерним) способом.

Заяву, що подана позивачем була написана власноручно та фотокопією направлена на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. за допомогою програми "WhatsApp", відповідач вважає електронним документом. З даним твердженням позивача суд першої інстанції обґрунтовано не погодився.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Статтею 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Таким чином, вказана заява позивача про звільнення не є електронним документом в розумінні Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", адже не підписана електронним підписом, яким і завершується створення такого документа.

Для отримання вказаною заявою статусу належним чином оформленої заяви про звільнення така заява мала би направлятися керівнику державної служби на офіційну поштову або електронну адресу у формі написаної власноручно або складеної в електронному вигляді та завіреної електронним підписом.

Крім того, заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін, що є основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України

З огляду на наведене, суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 14 травня 2020 року по справі № 815/5173/17, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Посилання відповідача на заяву про звільнення позивача із займаної посади за угодою сторін від 03.07.2020, яка направлена на особистий телефон начальника Управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби Кущ О.Г. за допомогою програми "WhatsApp", обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Так, подання вказаної заяви заперечує сам позивач, а за умови відсутності оригіналу у відповідача, незасвідчена позивачем її світлокопія, не може вважатись належним доказом існування та подання такої заяви.

Також згідно ст.1 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", під терміном адресат визначається як фізична або юридична особа, якій адресується електронний документ. Посередник - фізична або юридична особа, яка в установленому законодавством порядку здійснює приймання, передавання (доставку), зберігання, перевірку цілісності електронних документів для задоволення власних потреб або надає відповідні послуги за дорученням інших суб`єктів електронного документообігу.

При цьому, згідно вказаної заяви від 03.07.2020 (доставленої о 12:59 на особистий засіб зв`язку працівника), вона адресована на ім`я виконуючого обов`язки керівника митниці, а не на ім`я Кущ О.Г. Крім того, остання не має повноважень посередника в установленому законодавством порядку, щоб приймати та передавати такі заяви. При цьому, суд не установив доказів того, щоб позивач уповноважував ОСОБА_4 передавати його заяви комусь іншому.

Крім того, вказана заява не підписана електронним підписом, що передбачено п.32 ст.1 Закону України "Про електронні довірчі послуги", а тому вона не є електронним документом в розумінні Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Посилання відповідача на Положення про управління кадрового забезпечення Київської митниці Держмитслужби як доказ того, що ОСОБА_4 є начальником Управління до повноважень якої входить питання кадрового забезпечення, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, адже вказане Положення затверджене наказом від 14.07.2020 №255, тобто після звільнення позивача з посади, та на момент спірних правовідносин не було діючим.

З урахуванням наведеного у сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з державної служби відбулося незаконно, без досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин та без дотримання належної процедури звільнення, отже наказ від 03.07.2020 №872 № 872-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2 " є протиправним і таким, що підлягає скасуванню спірний .

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на незаконність звільнення позивача, належним способом захисту його права на працю порушеного вказаним звільненням є поновлення позивача на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Київ-столичний", та звернення рішення суду в цій частині до негайного виконання відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 цього Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно абзацу 2 пункту 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абз.3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абз.4 пункту 2 Порядку №100 якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

У матеріалах справи наявна довідка про заробітну плату, за підписом заступника начальника та начальника управління - головного бухгалтера Київської митниці Держмитслужби із нарахованою заробітною платою за робочі дні: за травень 2020 року - 6866,01 грн та червень 2020 року - 10807,35 грн.

Враховуючи загальну кількість робочих днів згідно з розрахунку у травні-червні 2020 року (39/17), середньоденна заробітна плата позивача в цілях визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1039,361 грн (6866,01 грн + 10807,35 грн = 17673,36 грн/17).

Кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення до дня винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 03.07.2020 по 29.12.2020, що становить 125 робочих днів.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний вище період, підлягають задоволенню та становлять 125 (днів) х 1039,61 (грн) = 129 951,25 грн.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Згідно частин першої та другої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано: копію договору про надання правової допомоги від 05.08.2020 №05/08/20, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат від 05.08.2020, квитанція до прибуткового касового ордера №01 від 05.08.2020 на суму 14 000 грн.

Відповідно до доданих матеріалів, 05.08.2020 між позивачем та адвокатом Балтаком О.О. укладено договір №05/08/20 про надання правової допомоги.

За умовами цього договору (пункт 1.1) адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту наступні юридичні послуги, а саме: здійснювати представництво клієнта у Вінницькому окружному адміністративному суді та Сьомому апеляційному адміністративному суді при розгляді позовної заяви ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 4 цього Договору клієнт сплачує винагороду адвокату в розмірі 14000,00 грн одразу після підписання договору.

Вартість правової допомоги (гонорар) за цим договором зазначається в попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат.

Доказом понесення витрат позивачем на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера №01 від 05.08.2020, згідно якого на виконання умов договору №05/08/20 від 05.08.2020 позивач сплатив гонорар у розмірі 14000 грн.

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, адвокатом надано позивачеві такі юридичні послуги: юридичний аналіз наданих документів - 1 год; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини; формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи - 2 год; підготовка процесуальних документів, а саме позовної заяви, клопотання про витребування доказів, складання інших процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи, відповідь на відзив, детальний опис робіт - 5 год; участь адвоката в судових засіданнях по даній справі в суді першої інстанції - 2 год.

Таким чином, загальна вартість наданих послуг відповідно до договору становить 14000 грн та розраховувалось наступним чином:1400 (грн) х 10 (год.).

Надання вказаних адвокатських послуг повністю підтверджується матеріалами справи.

Відповідач заперечує обґрунтованість зазначеного позивачем розміру витрат на оплату правничої допомоги, з огляду на те, що зазначена справа не є складною, адже представнику позивача вистачило одного дня для формування правової позиції, надання консультацій, отримання доказів, підготування позову, клопотання, та направлення в суд. Також, справа не становить суспільний інтерес.

Відповідно до висновку ВС у постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Оскільки відповідно до договору про надання правничої допомоги, окрім здійснення адвокатом представництва клієнта у Вінницькому окружному адміністративному суді, вказано представництво по даній справі у апеляційному адміністративному суді, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу до 10000 грн.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Мацький Є.М.