Справа № 826/4854/15
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4854/15 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Суддя-доповідач: Файдюк В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Прокуратури Миколаївської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - ГП України) про:

- визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 11 березня 2015 року №181к;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Миколаївської області;

- стягнення з ГП України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 березня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року допущено заміну найменування відповідача з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора (далі - відповідач-1, Офіс).

Протокольною ухвалою суду першої інстанції від 02 червня 2020 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Прокуратуру Миколаївської області (далі - відповідач-2).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року позов задоволено повністю:

- скасовано наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора України від 11 березня 2015 року №181к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Миколаївської області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Миколаївської області;

- стягнуто з Офісу на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 березня 2015 року по 12 червня 2020 року.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_1 положень Закону України «Про очищення влади», ГП України зобов`язана була встановити його особисту участь і довести вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. За відсутності відповідних доказів, на переконання суду, звільнення позивача відбувалося з порушенням норм прямої дії Конституції України, якими передбачено виключно індивідуальну відповідальність осіб. Крім того, судом зазначено, що у період з моменту звільнення ОСОБА_1 до дати прийняття судом рішення розмір посадового окладу першого заступника обласної прокуратури підвищувався 01 грудня 2015 року та 06 вересня 2017 року, тому розрахунок середнього заробітку повинен здійснюватися з урахуванням коефіцієнтів 1,25 та 2,31 відповідно. Разом з тим, суд звернув увагу, що відмінність розмірів заробітної плати, наданих відповідачами, унеможливлює правильний обрахунок належного до стягнення середнього заробітку, а тому останній присуджується на користь позивача без зазначення розміру.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначено, що положеннями Закону України «Про очищення влади» не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно неможливості звільнення осіб, які підпадають під відповідні критерії, як і не передбачено вказаним Законом обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів щодо таких осіб. Наголошує на безпідставності висновків суду першої інстанції про те, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а в силу того, що Закон України «Про очищення влади» є чинним, перевірка оскаржуваного наказу може здійснюватися лише за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України. Зауважує, що судом не було зазначено дату, з якої позивач підлягає поновленню на посаді. Окремо підкреслює, що рішення про стягнення саме з ГП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковим, оскільки нарахування і виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалася прокуратурою Миколаївської області, що виключає можливість стягнення її з відповідача-1.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині звернення до негайного виконання стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

У скасованій частині прийнято нову постанову, якою стягнуто з Миколаївської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 928 428, 78 грн.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо протиправного звільнення позивача з роботи та з мотивами, що люстрація є видом юридичної відповідальності, однак зазначив, що Офіс генерального прокурора не є належним відповідачем у частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з Офісу, оскільки заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася Прокуратурою Миколаївської області, де він обіймав посаду першого заступника прокурора області, а не Генеральною прокуратурою України. При цьому суд апеляційної інстанції послався на довідку про середню заробітну плату позивача на посаді першого заступника прокурора області від 01 червня 2020 року №18/269 вих-20, видану прокуратурою Миколаївської області.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року касаційні скарги Офісу Генеральної прокуратури України та Прокуратури Миколаївській області задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року змінено, в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Шостого апеляційного адміністративного суду).

Верховний Суд при прийнятті постанови дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч.2 статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Разом з тим, зазначив, що з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року по справі № 826/17787/14, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2020 року необхідно змінити в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В частині ж позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу касаційний суд дійшов висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з огляду на те, що Шостим апеляційним адміністративним судом невірно пораховано кількість днів, що є часом вимушеного прогулу, а також безпідставно враховано до середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу одноразові виплати, такі як оплата відпустки та відрядження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково.

Судом першої інстанції встановлено та вірно відображено в рішенні, позивач у період з 25 лютого 2010 року проходив службу в органах прокуратури, з 21 червня 2013 року обіймав посаду заступника прокурора Миколаївської області та з 03 липня 2014 року - посаду першого заступника прокурора Миколаївської області.

Наказом Генерального прокурора України від 11 березня 2015 року №181-к позивача на підставі статей 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», частини 3 статті 1 та частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» звільнено з посади першого заступника прокурора Миколаївської області через припинення трудового договору відповідно до пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України з увільненням від обов`язків члена колегії прокуратури цієї області.

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувало те, що позивач у період з 21 червня 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймав посаду, що визначена пунктом 4 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади», наслідком чого є його звільнення згідно частини 3 статті 1 цього Закону.

Вважаючи зазначений наказ про звільнення з посади протиправним, а своє право на працю порушеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів наголошує, що наразі на перегляді апеляційного суду знаходиться питання щодо розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, суду необхідно встановити кількість днів, що є часом вимушеного прогулу, а також вирахувати середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у відповідності до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно статті 52 Закону України «Про прокуратуру», який був чинний на момент звільнення ОСОБА_1 з посади, розміри асигнувань на утримання органів прокуратури затверджуються Верховною Радою України за поданням Генерального прокурора України. Кошторис витрат на утримання органів прокуратури затверджує Генеральний прокурор України, і в межах виділених асигнувань він має право вносити в нього зміни.

Грошове утримання прокурорів, слідчих та інших працівників військових прокуратур, забезпечення їх діяльності здійснюється Генеральною прокуратурою України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці встановлювати, зокрема, працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів; заступникам керівників, заступникам керівників структурних підрозділів, посади яких не передбачені цією постановою, посадові оклади на 3-7 відсотків нижче передбаченого схемою посадового окладу відповідного керівника (пп. 1 п. 1).

Крім того, у даній постанові закріплено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури приписано здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці (п. 6).

Так, заробітна плата нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 прокуратурою Миколаївської області, а не Генеральною прокуратурою України. Викладене, зокрема, підтверджується тим, що довідка від 01 червня 2020 року №18/269вих-20 про середню заробітну плату позивача на посаді першого заступника прокурора області, звільненого 11 березня 2015 року, видана саме прокуратурою Миколаївської області (а.с. 71).

Відтак, належним відповідачем щодо позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу є прокуратура Миколаївської області.

Аналогічна позиція щодо застосування наведених норм постанови Кабінету Міністрів України №505 викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №808/892/17. Крім того, про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з прокуратури, в якій працював позивача, вказав Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі №815/2163/15.

Щодо визначення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті особі, поновленій на роботі, то вона має визначатися згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

В постанові від 25 листопада 2020 року було вказано, що посадовий оклад ОСОБА_1 відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» на час звільнення становив 2 948,00 грн.

Водночас, згідно абз. 12 пп. 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 підвищено на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505.

Таким чином, з 01 грудня 2015 року розмір місячного посадового окладу першого заступника прокурора Миколаївської області внаслідок підвищення став складати 3685,00 грн. (2 984,00 + 25% (737,00)).

Вдруге підвищення розміру посадового окладу за відповідною посадою першого заступника обласної прокуратури відбулося 06 вересня 2017 року із набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року № 505.

Згідно із цими змінами додаток 2 «Посадові окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур» до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 затверджено у новій редакції, тому посадовий оклад за посадою, аналогічною тій, що займав позивач, встановлено у розмірі 8 520,00 грн.

Судом першої інстанції зазначено, що передбачений п. 10 Порядку №100 коефіцієнт підвищення, з урахуванням того, що у період з 24 жовтня 2014 року до 30 листопада 2015 року оклад за посадою позивача складав 2 948,00 грн., становить:

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 1,25 (3 685,00 грн. / 2 948,00 грн.);

- з 06 вересня 2017 року по 12 червня 2020 року - 2,31 (8 520,00 грн. / 3 685,00 грн.).

Тобто, при вирахуванні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом було враховано п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, зазначено, що для того, щоб працівники у випадках підвищення окладів (тарифних ставок) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження відповідно до норм порядку не втрачали заробітку, пунктом 10 Порядку передбачено коригування середнього заробітку. Колегія суддів апеляційного суду з таким твердженням не погоджується з огляду на таке.

Так, п.10 Порядку №100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.

При цьому, якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.

З аналізу наведених норм колегія суддів зазначає, що чинне законодавство, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.

Застосування п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади, немає.

Відповідачем-1 додано до матеріалів справи довідку від 06 квітня 2015 року вих. № 18-760 вих-5 (а.с. 24, т.1), згідно якої в останні 2 місці роботи, що передували звільненню, середня заробітна плати позивача складала 7 603,60 грн., а середньоденна - 380,18 грн. Однак, позивачем надано до матеріалів справи довідку прокуратури Миколаївської області № 18/629 вих.20 від 01 травня 2020 року (а.с. 71, т.1), згідно якої середня заробітна плати ОСОБА_1 складала 10 924,25 грн., а середньоденна - 704,79 грн.

За позицією відповідачів, згідно підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Підпунктом 1.6 пункту 1 наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено типову форму «Розрахунково-платіжна відомість працівника».

Зазначена відомість містить інформацію про нараховану та виплачену заробітну плату за видами оплат.

Так, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача становить:

за січень 2015 року відпрацьовано 16 днів, заробітна плата, що включається у розрахунок середньої заробітної плати становить 7 179,79 грн. (9 802,89 грн. - 2 623,10 грн.), де 2 623,10 грн. - плата за час щорічної відпустки у січні 2015 року;

за лютий 2015 року відпрацьовано 15 днів, заробітна плата, що включається у розрахунок середньої заробітної плати становить 4 605,88 грн. (7 714,00 грн. - 3 108,12 грн.), де 3 108,12 грн. - середня заробітна плата за час перебування у відрядженні у лютому 2015 року.

На підставі підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку №100 середня заробітна плата за час щорічної відпустки середня заробітна плата за час перебування у відрядженні не входять до розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, середньоденна заробітна плата у період з 11 березня 2015 року по 12 червня 2020 року складає 380,18 грн.

Щодо розрахунку днів вимушеного прогулу, то згідно листів Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» (зі змінами від 18 вересня 2015 року), від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік», від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення», від 08 серпня 2018 року №78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» та від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 12 березня 2015 року (день, з якого відраховується період звільнення) по 12 червня 2020 року (дата прийняття рішення судом першої інстанції про поновлення на посаді) становить 1 316 робочих днів: 2015 рік - 204 робочих днів; 2016 рік - 251 робочий день; 2017 рік - 248 робочих днів; 2018 рік - 250 робочих днів; 2019 рік - 250 робочих днів; 2020 рік - 112 робочих днів.

Між тим, відповідачами зазначено, що судом не враховано зміни в чинному законодавстві, прийняті після розрахованих Міністерством соціальної політики України норм тривалості робочого часу, зокрема у 2015 році і у 2017 році, а саме:

- Закон України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України» від 05 березня 2015 року № 238-УІІІ, яким ч. 1 статті 73 Кодексу законів про працю України було доповнено абз. 9 такого змісту:

« 14 жовтня - День захисника України».

Отже, кількість днів вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року становить 180 робочих днів, а не 181;

- Закон України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» від 16 листопада 2017 року № 2211-УІІІ, яким до статті 73 Кодексу законів про працю України внесено такі зміни:

абзаци третій і п`ятий частини першої викласти в такій редакції:

« 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове»;

« 1 травня - День праці»;

абзац другий частини другої викласти в такій редакції:

« 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове».

Отже, кількість днів вимушеного прогулу за період з 06 вересня 2017 року по 12 червня 2020 року становить 693 робочих дні, а не 694.

Відтак, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 12 березня 2015 року (день, з якого відраховується період звільнення) по 12 червня 2020 року (дата прийняття рішення судом першої інстанції про поновлення на посаді) становить 1 314 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2015 року по червня 2020 року складає 499 556, 52 грн. (1 314 робочих днів*380,18 грн. середньоденного заробітку).

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги, оскільки рішення в частині, до якої вони апелюють, наразі судом не переглядається.

Доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому взяті судом до уваги.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак, не визначив належну до сплати суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині звернення до негайного виконання стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Прийняти у вказаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Миколаївської обласної прокуратури (54030, м. Миколаїв, вул.. Спаська, 28, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2015 року по 12 червня 2020 року в сумі 499 556 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 52 копійки, з врахуванням податків і зборів та раніше виплачених сум.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І.Мєзєнцев