Справа № 160/3018/21
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

19 травня 2021 року Справа № 160/3018/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання, -
02.03.2021 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Шевченківського районного відділу у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд визнати дії Головного Управління Державної міграційної служби (ГУ ДМС) України в Дніпропетровській області в особі Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою позивачем, ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 р. дану позовну заяву було залишено без руху з огляду на невідповідність зазначеного адміністративного позову вимогам ст.160, 161 КАС України, та надано позивачу строк до 16 березня 2021 року.
Роз`яснено позивачу, що недоліки позовної заяви можуть бути усунені шляхом надання до суду: позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог, передбачених ст. 160 КАС України, із визначенням належного відповідача у справі та зазначенням у новій редакції позовної заяви відомостей про наявність або відсутність у відповідача офіційної електронної адреси або адреси електронної пошти.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративно суду від 02.03.2021 р., та з метою усунення недоліків, позивачем надано докази на підтвердження усунення визначених в ухвалі від 02.03.2021 р. недоліків, а саме: позовну заяву, оформлену у відповідності до вимог, передбачених ст. 160 КАС України, із визначенням належного відповідача у справі та зазначенням у новій редакції позовної заяви відомостей про наявність адреси електронної пошти.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 р., відкрито провадження в адміністративній справі № 160/3018/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання.
Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
У 2020 р. позивач ОСОБА_1 втратила паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 р. Бажає отримати паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 р. через свої релігійні погляди.
При цьому зазначає, що категорично відмовляється від присвоєння останній будь-яких цифрових ідентифікаторів особистості, зокрема унікального номеру запису в реєстрі (УНЗР).
09.02.2021 Р. ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного відділу в м.Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 р.
Зазначені вище дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII остання вважає протиправними, та просить суд зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання.
При цьому зазначено, що при звернені заявнику потрібно надати заяву відповідного зразку затвердженого наказом МВС від 13.04.2021 р. №320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України», який втратив чинність 17.04.2018 р., а відтак іншого зразку форми про видачу паспорта громадянина України встановленого Міністерством внутрішніх справ України для реалізації п.13 Положення про паспорт на сьогодні не існує.
Водночас відповідач зазначає, що приналежність позивача до певної суспільної групи, так само як і її переконання щодо присвоєння унікального номера, не зважаючи на усю їх значимість, як для ОСОБА_1 , так і для багатьох інших громадян, які поділяють такі ж погляди й переконання не можуть бути підставою для того, щоб порушувати/не виконувати вимоги Закону №5492-VI та/чи роботи з цього винятки.
На підставі викладеного вище, та з посиланням на відповідні норми чинного законодавства, представник відповідача просить суд у задоволенні пред`явленні позовних вимог відмовити.
Суд розглянув справу відповідно до ст. 263 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ч.2 даної статті.
Отже, рішення у даній адміністративній справі, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, та враховуючи п.3 Розділу VI «Прикінцеві положення», яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який становлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), приймається 19.05.2021 р.
Відповідно до ст. 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічногозасобу не здійснюється.
Дослідивши в судовому засіданнідокази, наявні в матеріалахсправи, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Позивач ОСОБА_1 є громадянином України, щопідтверджується відомостями, які міститься в матеріалах справи.
Судом встановлено, що 26.11.2019 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП) зі зверненням щодо втрати документів.
12.12.2019 р. Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області (Шевченківським відділенням поліції Дніпровського ВП) було направлено на адресу ОСОБА_1 лист, в тексті якого зазначено, що в ході розгляду звернення слідчим відділенням Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було встановлено, що ознак кимінального правопорушення не вбачається.
При цьому зазначено, що з метою відновлення документів, а саме: паспорт громадянина України, рекомендовано звернутись за місцем їх видачі.
09.02.2021 Р. ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного відділу в м.Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 р.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 3 Конституції України, передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до частин першої, другої статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. За змістом частини четвертої цієї ж статті, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.
Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III) визначено, що документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.
Відповідно до статті 5 Закону № 2235-III постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України та Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідно до пунктів 1, 3, 5, 8, 9-11 Положення про паспорт громадянина України, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Бланки паспортів виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, з високоякісного паперу з використанням спеціального захисту.
Отже, чинним Положенням про паспорт громадянина України передбачено дві форми паспорта громадянина України: книжечка і картка.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI в редакції згідно із Законом України від 14 липня 2016 року № 1474-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» (далі - Закон № 1474-VIII) суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
Одним із документів Реєстру, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зазначено паспорт громадянина України (підпункт «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 5492-VI).
Відповідно до частин першої, другої статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Отже, вказаним Законом також передбачена можливість видачі документа як у формі книжечки, так і у вигляді картки.
Тобто, заявник, звернувшись до уповноваженого суб`єкта з відповідними документами, передбаченими вказаним Законом, має право на отримання документа у формі книжечки, зокрема, паспорта громадянина України.
Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону № 5492-VI уповноважений суб`єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо: 1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа; 4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником. У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб`єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа. Рішення про відмову у видачі документа може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.
Зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що законодавець передбачив вичерпний перелік підстав для відмови заявникові у видачі документа. Водночас вказаним Законом визначення поняття документ не передбачено.
Разом з цим, відповідно до статті 21 Закону № 5492-VI паспортом громадянина України є документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Відтак, відповідач у своєму листі на звернення позивача зобов`язаний був вказати одну з вище перерахованих підстав для відмови у оформленні паспорта у формі книжечки, оскільки паспорт громадянина України в розумінні статті 21 вказаного Закону є документом.
Як зазначалося вище, чинним Положенням про паспорт громадянина України передбачено два рівнозначних альтернативних варіанта оформлення документа, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України, а саме: паспорт у вигляді паспортної книжечки або паспортна картка.
З даного приводу суд зазначає, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 30 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Порядок №302) також передбачено можливість оформлення паспорта громадянина України з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки, а тому обґрунтування відповідачем відсутності можливості видачі позивачу паспорта громадянина України у формі книжечки є недоцільним.
Отже, спір у справі виник у зв`язку з відмовою відповідача видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у вигляді (формі) книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.
З огляду на суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також правове регулювання спірних відносин, є достатні підстави вважати що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи Пз/9901/2/18 (№806/3265/17).
Так, 19 вересня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено рішення у зразковій справі № 806/3265/17.
Між іншим, Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи вказане рішення, зазначила, що ознаками типової справи є:
позивач - фізична особа, який територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до «Положення про паспорт громадянина України», затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ; відповідач територіальні органи ДМС України; предмет спору вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Згідно із п. 21 ст. 4 КАС України типові адміністративні справи адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявленого аналогічні вимоги.
Таким чином, враховуючи предмет спору у цій справі та предмет спору у справі, яку розглянуто Верховним Судом як зразкову, суд дійшов висновку про те, що вказана справа є типовою справою по відношенню до справи №806/3265/17.
Отже, правові висновки Верховного Суду, які зроблені під час розгляду справи №806/3265/17, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи.
У зазначеному рішенні Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення про паспорт, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки.
На переконання Великої Палати Верховного Суду це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто, таке втручання не було встановлене законом), не є необхідним у демократичному суспільстві. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не є необхідним у демократичному суспільстві, і таке втручання є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли саме з приводу фактичної відмови відповідача у видачі паспорту у формі книжечки, враховуючи правові висновки Верховного Суду, які викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, суд дійшов висновку щодо наявності у позивача права на отримання паспорту у формі книжечки.
Отже, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання дій відповідача щодо не оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ради України від 26 червня 1992 р. № 2503-ХII протиправними.
На підставі викладеного вище, суд вважає, що належним захистом порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленною відміткою місця проживання, суд приходить до висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, при видачі позивачу паспорта у формі книжечки, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру та в цій частині позовних вимог права позивача не порушені.
З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання, а саме: в частині визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановоб Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними, та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити на ім`я ОСОБА_1 , і видати їй паспорт громадянина України зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХII , в іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положеньцього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання, суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат з Державного бюджету України, а саме, судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.).
Керуючись ст. ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки, без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних з поставленою відміткою місця проживання, - задовольнити частково.
Визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не оформлення паспорту громадянина України в зв`язку із втратою ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 р. №2503-XII протиправними.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити на ім`я ОСОБА_1 , і видати їй паспорт громадянина України зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХII.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Стягнути судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 з оплати судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн., 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Суддя Є.О. Жукова