Справа № 360/3425/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року справа №360/3425/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року (повне судове рішення складено 02 лютого 2021 року у м. Сєвєродонецьку), на додаткове рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року (повне судове рішення складено 15 лютого 2021 року у м. Сєвєродонецьку) та апеляційну скаргу представника позивача Компанієць Вячеслава Валерійовича на додаткове рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року (повне судове рішення складено 15 лютого 2021 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/3425/20 (суддя в І інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

14.09.2020 до Компанієць В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі ГУНП у Луганській області) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що в період з 07.10.2013 по 06.11.2015, позивач обіймав посаду начальника Марківського РВ ГУМВС України в Луганській області; з 07.11.2015 по 17.03.2017 - начальника Марківського ВП ГУНП в Луганській області; з 17.03.2017 по 16.06.2020 - начальника Новопсковського ВП ГУНП в Луганській області. Зазначені обставини підтверджуються довідкою, виданою 12.06.2020 УКЗ ГУНП в Луганській області. Наказом Головного управління Національної поліції у Луганській області від 09.06.202С № 568 о/с, з 16.06.2020 позивач звільнений з ОВС за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням).

Пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII) передбачена додаткова пільгова відпустка для учасника бойових дій. Вказаною соціальною відпусткою як учасник бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки позивач не скористався, що підтверджується листом ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області від 11.08.2020 № 6/2-192) ЛК та листом Головного управління Національної поліції у Луганській області від 11.08.2020 № 2809/111/19-2020.

Натомість, чинним законодавством встановлено можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, за минулі роки. Проте, станом на день прийняття наказу про звільнення, відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

За наведених підстав, з урахуванням уточнення позовних вимог, представник позивача просив суд:

визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, 16.06.2020;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, 16.06.2020.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 16.06.2020.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 16.06.2020.

Додатковим рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року заяву представника позивача Компанієць В.В. щодо ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Луганській області витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, у сумі 1000,00 грн.

Не погодившись з такими судовими рішеннями, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та додаткове рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги на рішення місцевого суду зазначено, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, яка надається відповідно до Закону № 3551-ХІІ, законодавством не передбачена, натомість положення цього Закону визначають лише те, що учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п.12 ч.1 ст.12). Але в ньому відсутні норми, які б визначали виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Норми Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ), де в абз.3 п.14 ст.10-1 прямо вказано: у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей, також не підлягають застосуванню при вирішенні вказаної справи, оскільки позивач не відноситься до категорії «військовослужбовець», у спірний період позивач був «поліцейським» та проходив службу в поліції відповідно до Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII), де у розділі IX регламентовано питання соціального захисту поліцейських.

Позивач з рапортами про надання йому додаткової відпустки за 2015-2020 роки зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не звертався.

Отже, компенсація за не використані дні додаткової відпустки, яка надається відповідно до Закону № 3551-ХІІ законодавством не передбачена.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток. Отже, норми Закону України Закону від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачені для щорічних відпусток (ст.10-12 Закону про відпустки) та на порядок надання такої додаткової відпустки не поширюються.

У разі не використання додаткової відпустки працівником у поточному році, який мав право на її отримання, додаткова відпустка не підлягає грошовій компенсації при звільненні.

Апелянт наголошує, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення.

У даному випадку, належність до виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2020 роки зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій в наказі ГУНП в Луганській області від 09.06.2020 № 568 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції не визначена.

Витяг з наказу про звільнення зі служби в поліції отримано позивачем у день звільнення (09.06.2020), про що свідчить його власноручна розписка.

Позивач у встановленому порядку наказ ГУНП в Луганській області про звільнення, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого фінансовим підрозділом ГУНП в Луганській області проводиться виплата коштів, не оскаржив, а тому вимога є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі - Порядок № 260).

Апеляційна скарга ГУНП в Луганській області на додаткове рішення мотивована тим, що справа № 360/3425/20 відноситься до категорій справ незначної складності, а вартість наданих адвокатом послуг, на думку відповідача, не співрозмірна зі складністю справи та предмету спору.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник позивача вказав, що належними доказами підтверджено факт понесення позивачем судових витрат на правову допомогу в сумі 7500,00 грн, натомість місцевим судом зменшено такі витрати до 1000 грн, з огляду на відсутність ознак співмірності, передбачених статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача на рішення місцевого суду представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення місцевого суду ОСОБА_2 наведено мотиви, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі останнього на таке рішення.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходив службу в ГУНП в Луганській області (а.с.10-13,47).

Наказом ГУНП в Луганській області від 09.06.2020 № 568 о/с По особовому складу звільнено полковника поліції ОСОБА_1 (0108617), начальника Новопсковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 16.06.2020. Витяг з зазначеного наказу позивачем отримано 16.06.2020 (а.с.14,50,51).

Статус учасника бойових дій підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 26.09.2015, а тому позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.16).

З довідок від 11.08.2020 № 2809/111/19-2020, від 21.10.2020 № 6/2-246 ЛК вбачається, що позивач не використав за 2015-2020 роки відпустку як учасник бойових дій. З приводу надання грошової компенсації за додаткову відпустку зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015-2020 не звертався, що підтверджено довідками від 21.10.2020 № 11298/111/38-2020, від 21.10.2020 № 12736/111/40-2020 (а.с.18,48,49,52).

Отже, грошова компенсація за невикористані дні соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2020 роки позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті п`ятої Закону № 3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

За приписами пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

З матеріалів справи встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій з 2015 року.

За приписами статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Закон № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Службовий час і час відпочинку поліцейських регулюється статтями 91 - 93 Законом № 580-VIII.

Приписами частини другої статті 92 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

За приписами частини дев`ятої та десятої статті 93 Закон № 580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 259 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2016 р. за № 657/28787, виплата винагороди здійснюється за місцем проходження служби поліцейського на підставі наказів про виплату такої винагороди.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, наказ про виплату винагороди видається з урахуванням документів, зазначених у пункті 3 цього розділу.

Так, пункт 3 розділу ІІ Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, підтвердженням безпосередньої участі в Заходах для виплати винагороди є наказ центрального органу управління поліцією про визначення граничної чисельності поліцейських, що можуть бути залучені в Заходах, накази про відрядження (залучення) поліцейських до складу сил та засобів (у межах визначеної центральним органом управління граничної чисельності) та витяг із розпорядчого документа одного із органів військового управління (Генерального штабу Збройних сил України, штабу АТО, Об`єднаного оперативного штабу Збройних сил України, штабів оперативно-тактичних угруповань, інших уповноважених органів) про включення і виключення поліцейських до (зі) складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь у Заходах.

Крім того, відповідно до абзацу 8 пункту 8 Розділу III Порядку № 260 встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Слід зазначити, що в частині десятій статті 93 Закону № 580-VIII та абзаці 8 пункту 8 Розділу III Порядку № 260 йдеться про невикористану в році звільнення відпустку без вказівки на її вид (основна чи додаткова).

Відповідно до частини першої та другої статті 94 Закон № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Закон № 504/96-ВР встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво-важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Приписами частини першої статті четвертої Закону № 504/96-ВР, установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Отже, у випадку звільнення поліцейських - учасників бойових дій - їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 805/5111/15-а.

При вирішені справи суд враховує висновки викладені в рішенні Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означитиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Слід зазначити, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на зазначене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що при звільненні позивача як учасника бойових дій, він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним щорічну додаткову відпустку у 2015-2020 роках.

З аналізу наведених норм слідує, що у випадку звільнення поліцейського учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07.05.2020 по справі № 360/4127/19, а також у постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Відтак, на момент звільнення позивача, відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2015-2020 роки.

Щодо посилання відповідача на листи Міністерства соціальної політики України від 04.08.2016 № 430/13/116-16 та від 23.09.2016 № 531/13/116-16.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Листи Міністерства соціальної політики України від 04.08.2016 №430/13/116-16 та від 23.09.2016 № 531/13/116-16 не є нормативно-правовими актами, мають виключно рекомендаційний характер для застосування в роботі, не є джерелом права, а тому не можуть бути застосовані при розгляді даної справи.

Посилання відповідача на те, що позивач під час проходження служби в спірний період не звертався з відповідними рапортами щодо надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій, місцевий суд також правильно вважав безпідставними, з мотивів, викладених у рішенні.

Доводи відповідача, що не оскарження наказу про звільнення позивача є підставою для визнання позову передчасним, також є незмістовними, оскільки відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу позивача про звільнення, при цьому, розрахунок кількості днів та сум компенсації за невикористані дні відпусток також належить до повноважень відповідача.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, отже рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року є обґрунтованим, тому має бути залишено без змін.

Стосовно додаткового судового рішення щодо витрат на правову допомогу.

05 лютого 2021 року представник позивача звернувся до суду з заявою щодо ухвалення додаткового судового рішення у цій справі, яка обґрунтована таким.

Ухвалюючи судове рішення від 02.02.2021, судом не було вирішено питання про судові витрати. Згідно позову, позивач просив суд судові витрати покласти на відповідача. Так, в ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 7500,00 грн, про що в матеріалах справи містяться відповідні підтверджуючі документи. Під час розгляду справи відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При таких обставинах, у зв`язку з задоволенням позову, на думку представника позивача, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн.

На підставі вищенаведеного, представник позивача просив суд ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Луганській області, понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн.

Так, рішенням місцевого суду від 02.02.2021 у справі № 360/3425/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії було задоволено.

Слід зауважити, що згідно пред`явленого позову позивач просив, зокрема, судові витрати покласти на відповідача, не конкретизуючи суму витрат та їх вид, та не надаючи відповідні докази на підтвердження понесених витрат. Тобто, фактично позовна заява у цій справі не містила вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. Також, представником позивача не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В подальшому, представником позивача через канцелярію місцевого суду 06.11.2020 були надані договір про надання правничої допомоги № 0050 від 09.09.2020, квитанція до прибуткового касового ордера № 50 від 11.09.2020, акт наданих послуг за договором про надання правової допомог № 0050 від 09.09.2020 (а.с.62-64).

Також, разом з відповіддю на відзив представником позивача додатково надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 50 від 11.09.2020, акт наданих послуг за договором про надання правової допомог № 0050 від 09.09.2020 (а.с.62-64).

При ухваленні рішення від 02.02.2021 судом першої інстанції зазначено про не вирішення питання щодо правових витрат з огляду на їх не заявлення.

Заявою від 04.02.2021 про ухвалення додаткового рішення по справі, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500,00 грн.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2020 між адвокатом Компанієць В.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 0050 (далі - договір) (а.с.62-63).

Пунктом 4.1 договору визначено, що вартість правничої допомоги за домовленістю сторін становить: за 1 годину роботи адвоката по справі (формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання доказів та їх отримання для справи, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, підготовка процесуальних документів по справі, підготовка до судового засідання) - 500 гривень; гонорар адвоката за представництво в суді (участь у 1 судовому засіданні) - 1000 гривень, вартість послуг помічника адвоката за 1 годину роботи - 250 гривень.

За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представником кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги і її вартість (пункт 4.3 договору). Відповідно до пункту 4.4 договору акт про надання юридичної допомоги вважається підписаним, якщо протягом 5 днів з моменту підтвердження його отримання клієнтом, останній не надав адвокату письмові аргументовані заперечення на акт щодо якості чи об`єму виконаних робіт. Оплата да даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з момент підписання сторонами акта (пункт 4.5 Договору).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 50 від 11.09.2020 підтверджено прийняття адвокатом ОСОБА_2 від позивача 5500 грн. на підставі договору про надання правової допомоги № 0050 від 09.09.2020 (а.с.63а). Згідно з актом б/н від 11.09.2020 до договору вбачається, що адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини - 2 години = 1000 гривень, формування правової позиції - 1 година = 500 гривень, підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява) - 8 годин = 4000 гривень (а.с.64).

Крім того, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 55 від 12.11.2020 підтверджено прийняття адвокатом ОСОБА_2 від позивача 2000 грн на підставі договору про надання правової допомоги № 0050 від 09.09.2020 (а.с.65а). З акту б/н від 12.11.2020 до договору вбачається, що адвокат передав, а клієнт прийняв послуги з підготовки процесуальних документів по справі (відповідь на відзив по справі № 360/3425/20) - 4 години = 2000 гривень (а.с.70).

Згідно положень статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини третьої статті 134 КАС України).

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Згідно частин шостої, сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Слід вказати, що вказана у квитанціях від 11.09.2020 № 50 та 12.11.2020 № 55 сума, сплачена позивачем адвокату ОСОБА_2 за надання правничої допомоги, відповідає вартості послуг, зазначеній у договорі від 09.09.2020 № 0050 та актах прийняття-передачі наданих послуг.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі "East/West Aliance Limited" проти України"), обгрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується як пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх співмірність, розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також з урахуванням клопотання відповідача щодо не співмірності витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), наявність рішення Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, предметом якої є невиплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також представництво інтересів адвокатом Компанієць В.В. по іншим аналогічним справам (зокрема справа № 360/1609/20), місцевий суд дішов правильного та обгрунтованого висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 1000 грн.

Отже, додаткове рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року є обґрунтованим, тому має бути залишено без змін, а апеляційні скарги відповідача та представника позивача не спростовують наведених вище висновків.

Колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявляв клопотання про стягнення на користь позивача судові витрати, понесені ним під час апеляційного провадження, зокрема витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги у сумі 2500 грн.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відстуність підстав для задоволення апеляційної скарги представника позивача, заявлені витрати не можуть бути стягнуті за рахунок відповідача, тому суд відмовляє у задоволенні заяви про стягнення правничої допомоги.

Між цим, як вже було зазначено вище, представником позивача були подані відзиви на апеляційні скарги відповідача на рішення та на додаткове рішення місцевого суду, в яких адвокат також ставить питання про стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги з складання таких відзивів на загальну суму 3000 грн.

14 травня 2021 року від представника позивача на адресу апеляційного суду надійшла заява, до якої долучено документи, які підтверджуть понесені позивачем витрати.

Відповідно до акту від 11 травня 2021 року про надання послуг за договором про надання правової допомоги № 0050 від 09.09.2020 загальна вартість послуг щодо підготовки таких процесуальних документів, як відзиву на апеляційну скаргу відповідача на рішення суду (витрачений час 3 години) та відзиву на апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення суду (витрачений час 3 години), складає 3000 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 0015 від 11 травня 2021 року адвокатом прийнято від позивача 3000 грн. на підставі договору про надання правової допомоги № 0050 від 09.09.2020.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відзив представника позивача на апеляційну скаргу ГУНП в Луганській області на рішення суду фактично дублює позовну заяву, а відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення містить доводи, аналогічні, викладеним в апеляційній скарзі представника позивача на додаткове рішення.

Крім того, витрачений час (6 годин) на підготовку відзивів на апеляційні скарги, з огляду на предмет спору, їх зміст та обсяг викладених мотивів, є завищеним та неспівмірним з наданою послугою по складанню таких процесуальних документів.

З огляду на викладене, за наведених у цій постанові мотивів з питання розподілу судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 500,00 грн. та відповідно визнає неспівмірним розмір витрат на оплату послуг адвоката, які заявлені у розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Луганській області та представника позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року та додаткове рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 360/3425/20 залишити без змін.

Повне судове рішення 18 травня 2021 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області (місце знаходження: 93406, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1, ідентифікаційний код 40108845) витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, при провадженні в апеляційній інстанції у сумі 500,00 (п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді І. Д. Компанієць

Л. В. Ястребова