Справа № 640/25835/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кобаля М.І.

Коротких А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 періодів з 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати стажу ОСОБА_1 періоди з 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р. з дня призначення пенсії, а саме з 24.03.2019 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 періодів з 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві до стажу ОСОБА_1 періоди з 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р. з дня призначення пенсії, а саме з 24.03.2019 р.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що відмова у зарахуванні до стажу вказаних позивачем періодів є законною, оскільки, наявні в трудовій книжці записи стосовно зазначених періодів містять суттєві недоліки, які не дозволяють їх зарахувати до стажу роботи позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове загальне пенсійне страхування».

Водночас, під час призначення пенсії ОСОБА_1 не були враховані до стажу періоди роботи з 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 30 жовтня 2019 року, в якій просив врахувати до трудового стажу періоди його роботи з 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15 листопада 2019 року № 279902/02 ОСОБА_1 повідомлено про те, що до страхового стажу не враховано період навчання з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р. - у зв`язку з відсутністю диплома та періоди роботи: з 01.09.1976 р. по 26.04.1977 р. - у зв`язку з відсутністю зазначення посади особи, яка внесла запис про звільнення; з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р. - у зв`язку з виявленим виправленням у даті наказу про зарахування на роботу; з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р. - у зв`язку з відсутністю підпису посадової особи, яка внесла запис про звільнення; з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р. - у зв`язку з тим, що підпис посадової особи, яка внесла запис про звільнення, засвідчений печаткою старого зразка (бувша УСРС) без коду підприємства; з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р. - у зв`язку із виявленим виправленням у даті звільнення з роботи. З огляду на той факт, що ОСОБА_1 не надані уточнюючі довідки про зазначені періоди роботи та копію диплома, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийшло до висновку про відсутність підстав для врахування до страхового стажу цих періодів.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Так, статтею 62 вказаного Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка

Зазначеним нормам відповідає п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, відповідно до якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, законодавець чітко визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено і Порядком № 637.

Як вбачається з матеріалів справи, листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15 листопада 2019 року № 279902/02 ОСОБА_1 повідомлено про те, що до страхового стажу не враховано періоди 01.09.1976 р. по 26.04.1976 р., з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р., з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р., з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р., з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р. (а.с. 7-8).

Так, апелянт обґрунтовує свої вимоги тим, що до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано період навчання з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р. - у зв`язку з відсутністю диплому та періоди роботи: з 01.09.1976 р. по 26.04.1977 р. - у зв`язку з відсутністю зазначення посади особи, яка внесла запис про звільнення, з 27.08.1979 р. по 25.12.1979 р. - у зв`язку з виявленим виправленням у даті наказу про зарахування на роботу, з 29.11.1990 р. по 21.03.1991 р. - у зв`язку з відсутністю підпису посадової особи, яка внесла запис про звільнення, з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р. - у зв`язку з тим, що підпис посадової особи, яка внесла запис про звільнення, засвідчений печаткою старого зразка (бувша УСРС) без коду підприємства, з 05.02.1997 р. по 09.12.1997 р. - у зв`язку із виявленим виправленням у даті звільнення з роботи. Оскільки, позивачем не надані уточнюючі довідки про зазначені періоди роботи та копія диплому, для врахування до страхового стажу цих періодів немає підстав.

Колегія суддів зауважує на тому, що Порядок ведення трудових книжок встановлений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1.1 Інструкції № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з п. 2.2 Інструкції № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

Пунктом 2.4 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до абз. 8 п. 2.14 Інструкції № 58, переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, які прийняття на роботу.

Разом із тим, згідно п. 1.5 Інструкції № 58, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

У свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17 та від 09.08.2019 року справі №654/890/17.

Також, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 року у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17 зазначив, що на особу не може перекладались тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових мовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Матеріали справи свідчать, що на аркушах 12-13 трудової книжки ОСОБА_1 наявний запис про звільнення позивача з Кооперативу Шевченківського району м. Києва. Водночас, вказаний запис про звільнення позивача в трудовій книжці завірений печаткою, на відбитку якої зазначено УРСР (а.с. 13)

Крім іншого, трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача в Кооперативі Шевченківського району м. Києва з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р., а також, містить посилання на наказ на підставі якого зроблено запис про звільнення з роботи.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта в частині неможливості зарахування періоду роботи з 22.03.1991 р. по 31.01.1997 р. до страхового стажу позивача, у зв`язку з тим, що період роботи в даній організації завірено печаткою УРСР, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, із положення Постанови Верховної Ради України від 11.05.1992 р. «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-XII та «Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів», затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 р. № 643 вбачається відсутність вказівок про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни.

Щодо відсутності диплому, як підстави для відмови у зарахуванні періоду навчання з 11.01.1980 р. по 25.06.1980 р. до страхового стажу позивача, колегія суддів зазначає, що аркуші 6-7 трудової книжки містять запис про зарахування позивача на навчання до «Владивостокской мореходной школы» Министерства морского флота з 11.01.1980 р. та про відрахування з навчання за сімейними обставинами 25.06.1980 р. (а.с. 33).

Водночас, згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII, до стажу роботи зараховується, також, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відтак, діючим законодавством передбачено зарахування часу навчання у навчальних закладах до загального стажу роботи, незважаючи на вимогу пенсійних органів надати копію диплому чи уточнюючих довідок для підтвердження періоду навчання.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кобаль М.І.

Коротких А.Ю.