Справа № 120/1608/21-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1608/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

18 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Матохнюка Д.Б. Шидловського В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати заробітної плати за період вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014, не проведені сплати страхових внесків за вказаний період, компенсації втрати доходів та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач оскаржуючи бездіяльність відповідача в межах даного позову першочергово ставить питання про зобов`язання Вінницьку районну раду (правонаступника Немирівської районної ради) нарахувати та виплатити на її користь заробітну плату за період вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014, що становить 1071 робочих днів, на загальну суму 201019,73 грн. (з урахуванням відшкодованої суми за один місяць 4215,86 грн.).

При цьому, передумовою для заявлення таких вимог є невиконання відповідачем в добровільному порядку рішення Немирівського районного суду від 05.03.2014 по справі № 140/881/13-а.

Зокрема, із долучених до позовної заяви доказів судом з`ясовано, що Немирівським районним судом Вінницької області 05.03.2014 прийнята постанова у справі № 140/881/13-а, яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.05.2014 року, та якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Немирівської районної ради Вінницької області та її голови ОСОБА_2 задоволено. Зокрема, з поміж іншого визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Немирівської районної ради від 30.11.2009 № 36-Рв «Про звільнення з посади заступника керуючого справами, начальника відділу з питань організаційно-методичного забезпечення діяльності рад виконавчого комітету апарату районної ради ОСОБА_1 »; поновлено право ОСОБА_1 на зайняття посади в органах місцевого самоврядування Немирівської районної ради шляхом прийняття її на посаду заступника начальника відділу організаційного забезпечення діяльності ради та зв`язків з органами місцевого самоврядування; стягнуто з Немирівської районної ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014. Окрім того, постанову суду в частині поновлення права ОСОБА_1 на зайняття посади в органах місцевого самоврядування та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Позивач зазначає, що відповідне судове рішення в частині поновлення її на посаді та стягнення заробітної плати в межах одного місяця відповідачем було виконано добровільно. Однак, в частині стягнення всієї суми заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2009 по 05.03.2014 судове рішення відповідачем не виконане. Причиною його невиконання слугувало те, що судом чітко не було визначено суму коштів, яка має бути присуджена на користь позивача.

Втім, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.01.2015 роз`яснено постанову Немирівського районного суду від 05.03.2014 в частині стягнення з Немирівської районної ради на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014. Зокрема, вказано порядок розрахунку присуджених виплат, а саме те, що сума заробітної плати за час вимушеного прогулу має обчислюватися виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи на посаді заступника керуючого справами, начальника відділу з питань організаційно-методичного забезпечення діяльності рад виконавчого комітету апарату районної ради, що передують дню незаконного звільнення ОСОБА_1 .

Проте, відповідач нарахувавши та виплативши позивачу суму стягнення за один місяць вимушеного прогулу, по даний час так і не виконав рішення суду в частині виплати усієї суми середнього заробітку за період з 30.11.2009 по 05.03.2014.

Таким чином позивач вважає, що питання щодо права на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу не є спірним, оскільки встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. А так як невиплата відповідачем присуджених грошових коштів за період з 30.11.2009 по 05.03.2014 року унеможливлює зарахування цього періоду до страхового стажу, тому позивач вважає, що її права продовжують бути порушеними, що вказує на необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити присуджену їй заробітну плату за спірний період.

Отже, судом в цьому випадку з`ясовано, що позивач звертаючись з даним позовом фактично просить суд зобов`язати відповідача виконати судове рішення у справі № 140/881/13-а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2009 по 05.03.2014, проте в інший спосіб шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити присуджену заробітну плату за вказаний період, що по своїй суті є одним і тим же.

Тобто, із наявних позовних матеріалів слідує, що між сторонами по суті не виник новий спір, а має місце продовження попереднього спору, який стосується незгоди позивача із діями (бездіяльністю) відповідача, пов`язаною із невиконанням постанови Немирівського районного суду від 05.03.2014 у справі № 140/881/13-а у відповідній частині присуджених виплат заробітної плати.

Із цього приводу суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частинами 2, 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Водночас, розділом IV КАС України врегульовано окремі процесуальні питання, пов`язані з виконанням судового рішення, та передбачено, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснює суд який його ухвалив. Способи судового контролю за виконанням судового рішення встановлені нормами статей 382 - 383 КАС України.

Так, частиною першою статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. А згідно статті 382 КАС України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Крім того, саме в межах процедури виконання судового рішення суд згідно ст. 378 КАС України може встановити чи змінити спосіб і порядок його виконання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що КАС України передбачає такі види судового контролю за виконанням судового рішення: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України), визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України), оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, вчинених при примусовому виконанні рішення суду (стаття 287 КАС України).

Так, у постанові від 20.02.2019 року по справі N 806/2143/15 Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені правові норми КАС України (статті 382, 383) мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з виконанням (невиконанням) судового рішення в цій справі.

До того ж, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, установленому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення або стягнення заборгованості за іншим судовим рішенням.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Як свідчать матеріали справи, вимога позивача про визнання протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у не проведенні нарахування та виплати заробітної плати за період вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014, із усіма витікаючими з цього наслідками, пов`язана не з виникненням нових правовідносин між сторонами, а у зв`язку з невиконанням попереднього судового рішення у справі № 140/881/13-а.

Заявлений у цій частині позов фактично спонукає суд вдатися до перевірки належності виконання рішення суду, що набрало законної сили, і у випадку встановлення неналежності його виконання повторно зобов`язати відповідача вчинити тотожні дії, оскільки задоволена за попереднім судовим рішенням вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.11.2009 по 05.03.2014 по своїй суті зобов`язує відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу заробітної плати, про що заявляється нова вимога.

Отже, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, позаяк при розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі N 686/23317/13-а, від 06.02.2019 у справі N 816/2016/17, а також в постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі N 806/2143/15, від 11.12.2020 у справі № 826/13146/18. Крім того, такої ж думки притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 24.09.2020 у справі № 120/3725/20-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, якщо позивачка вважає, що діями чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення у справі № 140/881/13-а порушувалися її права, свободи чи інтереси, то вона повинна була звертатися до суду в порядку статей 382, 383 КАС України (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), чи ініціювати питання про встановлення іншого способу і порядку виконання судового рішення згідно ст. 378 КАС України, а не пред`являти новий адміністративний позов.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в іншому (новому) судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.08.2019 у справі N 522/10140/17, від 21.11.2019 у справі N 802/1933/18-а.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції", Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (Hornsby v. Greece N 18357/91).

Таким чином суд вважає, що існуючий між сторонами спір є наслідком виконання судового рішення у справі № 140/881/13-а, вирішення якого обумовлюється питанням стягнення на корись позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2009 по 05.03.2014, що є фактично завершальним етапом попереднього судового провадження. А тому саме забезпечення повного виконання постанови Немирівського районного суду від 05.03.2014 у справі № 140/881/13-а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і буде належним способом захисту порушеного права позивачка у межах існуючих правовідносин.

В даному випадку слід звернути увагу на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом, є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. В той же час діючі положення КАС України не передбачають можливості звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства із вимогою про зобов`язання суб`єкта владних повноважень виконати судове рішення. В цьому випадку відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2020 року у справі N 826/13146/18, вирішуючи подібний спір пов`язаний із виконанням судового рішення, у цій справі поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

За таких обставин заявлені позивачем вимоги, які спрямовані на фактичне забезпечення виконання уже існуючого судового рішення, яке набрало законної сили, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження у справі необхідно відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Стосовно позовних вимог зобов`язання відповідача нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів за відповідний період та середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, про те що вказані вимоги не пов`язані між собою і їх можна розглядати окремо від вимог, які були розглянуті та прийнято по них рішення.

Крім того, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьев проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series AN 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) , заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Gamaga v. Ukraine), заява №20390/07)

Враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 підлягає частковому скасуванню в частині позовних вимог зобов`язання Вінницьку району раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітньої плати з грудня 2009 року по день фактичної виплати; зобовязання Вінницьку району раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 06.03.2014 року по 26.02.2021 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не було належним чином перевірено всі обставини, якими обґрунтовано клопотання поновлення пропущеного строку, у зв`язку з чим суд дійшов передчасного висновку про залишення адміністративного позову без розгляду, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог зобов`язання Вінницьку району раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітньої плати з грудня 2009 року по день фактичної виплати; зобовязання Вінницьку району раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 06.03.2014 року по 26.02.2021 року скасувати.

Справу в цій частині направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Матохнюк Д.Б. Шидловський В.Б.