Справа № 640/17248/20
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними дій, скасування вимоги №Ф-226655-17У, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом у якому, просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 19.05.2019 № Ф-226655 в сумі 27371,32 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано протиправністю оскаржуваної вимоги, а також позивач зазначив, що ним не отримувалася оскаржувана вимога, тому він не міг скористатися правом на її адміністративне оскарження.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В обгрунтування апеляційної скарги, відповідачем зазначено, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 18.09.2013 р. по 30.04.2020 р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець; перебував на обліку в якості платника податків у Головному управлінні ДПС у м. Києві (ДПІ у Дніпровському районі).

16.05.2019 р. Головне управління ДПС у м. Києві сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-226655-17, згідно з якою позивачу нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 27 371, 32 грн. станом на 27.01.2020 року.

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належним чином існування у позивача заборгованості зі сплати ЄСВ згідно з оскаржуваною вимогою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

За вимогами пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 4 ст. 8 Закону №2464-VI передбачено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

З врахуванням положень Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 р. єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, самозайняті особи, в тому числі, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 18.09.2013 року по 30.04.2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець; перебував на обліку в якості платника податків у Головному управлінні ДПС у м. Києві (ДПІ у Дніпровському районі).

Проте, відповідачем не надано жодної інформації щодо ведення позивачем господарської діяльності, зокрема, щодо системи оподаткування, нарахованого та сплаченого податку з доходів фізичних осіб, нарахованого та сплаченого ЄСВ.

Також, в матеріалах справи відсутня інформація щодо періоду, протягом якого виникла заборгованість зі сплати ЄСВ та її розрахунок.

Наведені апелянтом суми заборгованості по періодах не дають можливість зробити висновок про те, за який саме період виставлена заборгованість.

Водночас, згідно вимоги від 16.05.2019 р. Головне управління ДПС у м. Києві сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-226655-17, якою нарахувало єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 27 371, 32 грн. станом на 27.01.2020 р., тобто, на дату, що настала після дати винесення вимоги.

Апелянт зазначає, що згідно з даними інформаційної системи відповідача ФОП ОСОБА_1 з 19.09.2013 р. по 30.04.2020 р. перебував на податковому обліку, та відповідно до його інтегрованої картки по коду платежу 71040000 обліковуються нарахування ЄСВ:

за IV квартал 2013 р. - 1 218, 67 грн.,

за ІІІ-IV квартал 2014 р. - 5 071, 8 грн.,

І квартал 2015 р. - 1 267, 95 грн. (спрощена система оподаткування),

за 2017 р. - 8 448 грн.,

за І-IV квартал 2018 р. - 9 828, 72 грн.,

за І-IV квартал 2019 р. - 11 016, 72 грн.,

за І квартал 2020 р. - 2 078, 12 грн. (на загальні системі оподаткування).

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем наведено періоди виникнення заборгованості, які не можуть заявлятися до стягнення станом на час формування вимоги - 16.05.2019 р. - з врахуванням положень п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України (1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання), а саме: щодо заборгованості за 2013, 2014, 2015 роки.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що суд позбавлений можливості з`ясувати період і, відповідно, підстави для нарахування недоїмки позивачу з ЄСВ; існування цієї заборгованості навіть згідно даних електронної бази ІС "Податковий блок" не доведено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма