Справа № 640/12606/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Коротких А.Ю., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби України в м. Києві та Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві щодо взяття на облік з 16 липня 2013 року ОСОБА_1 як самозайняту особу-адвоката;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 06 вересня 2019 року №Ф-38037-17.

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15 травня 2019 року №Ф-38037-17;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної фіскальної служби України від 04 липня 2019 року №30691/6199-99-11-05-02-25.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення такої діяльності. Особа вважається такою, що здійснює незалежну професійну діяльність за умови, якщо вона не є працівником в межах такої діяльності. Законодавством розмежовано фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, при цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом №2464-VI не передбачено.

Адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, а доходи, отримані від здійснення такої діяльності підлягають оподаткуванню згідно статті 178 ПК України у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства, адже у іншому випадку буде мати місце подвійний облік ідентичної господарської діяльності, і, відповідно, подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства.

У разі якщо особу взято на облік як самозайняту особу, яка здійснює підприємницьку діяльність, вона не має повторно ставати на облік та подавати документи як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

У даному випадку, контролюючим органом безпідставно пред`явлено позивачеві оскаржувану вимогу, як платнику, який провадить незалежну професійну діяльність, оскільки дії Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві щодо взяття на облік з 16 липня 2013 року позивача, як самозайняту особу-адвоката, суперечать положенням чинного законодавства.

Окрім того, суд першої інстанції також встановив помилкове нарахування зобов`язання на суму 13990,90 грн.

Головне управління Державної податкової служби України в м. Києві, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування фактичних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що платник єдиного внеску, визначений п. 5 частини першої ст. 4 Закону №2464-VI, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі не отримання доходу у відповідному звітному періоді, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, відповідно у 2017 році - 704 грн. та у 2018 році - 819,06 грн.

Відповідно до інформаційних баз даних органів ДПС ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві як фізична особи-підприємець з 04 грудня 2001 року по 02 листопада 2017 року, а також як самозайнята особа-адвокат з 16 липня 2013 року. Заяву про зняття з обліку за формою №8-ОПП та заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою 7-ЄСВ ОСОБА_1 подано до контролюючого органу за основним місцем обліку 07 травня 2019 року. Відповідно до даних реєстру право на заняття адвокатської діяльності ОСОБА_1 , таку діяльність зупинено згідно п.1 ч.1 ст.31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 15 серпня 2019 року на підставі заяви. Відповідно до інформаційних баз даних органу ДПС запис про зміну організаційної форми адвокатської діяльності з індивідуальної на адвокатське об`єднання внесено до Єдиного реєстру адвокатів України 27 жовтня 2017 року.

Додатково ГУ ДПС України в м. Києві відзначає, що інтегровану картку ОСОБА_1 було приведено у відповідність та знято помилкові нарахування на загальну суму 13990,90 гривень. Водночас, нарахування за січень-жовтень 2017 року на загальну суму 7040,00 грн. є правомірними та підлягають сплаті па загальних підставах.

Також, вважаючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, Державна податкова служба України звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині визнання протиправним та скасування рішення ДФС від 04 липня 2019 року. Свої доводи обгрунтовує тим, що оскаржуване рішення не створює юридичних наслідків у формі зміни чи припинення прав та обов`язків позивача.

Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві заяву про приєднання до апеляційних скарг або відзив на апеляційні скарги не надала.

Крім того, ГУ ДПС у м. Києві та ДПС України просили суд здійснити процесуальне правонаступництво шляхом заміни Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та Державної фіскальної служби України на їх правонаступників - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві та Державної податкової служби України.

Розглянувши заявлені клопотання, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» випливає, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Згідно додатку 2 до вказаної постанови Головне управління ДФС у м. Києві реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві. При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про створення Головного управління ДПС у м. Києві здійснено 30.07.2019 року.

При цьому, Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» випливає, що Державна податкова служба є правонаступником прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за можливе задовольнити клопотання апелянтів та допустити заміну Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та Державної фіскальної служби України їх правонаступниками - Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві та Державною податковою службою України.

У відзиві на апеляційні скарги, позивач посилаючись на те, що вимоги апеляційних скарг є необґрунтовані, просить в їх задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу ДПС України - задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 14 березня 2019 року позивач, виявивши, що за ним обліковується недоїмка у розмірі 26020,72 грн. за сплату єдиного соціального внеску для фізичних осіб - підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, звернувся з листом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві, у якому просив повідомити про причини наявності у розділі «Стан розрахунків з бюджетом» особистого кабінету платника податків відомостей про недоїмку у розмірі 26020,72 грн. за сплату єдиного соціального внеску для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність.

Головне управління ДФС у м. Києві листом від 14 березня 2019 року повідомило позивача, що відповідно до інформаційної системи органів ДФС позивач перебуває на обліку в ДПІ у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві як фізична особа-підприємець з 04 грудня 2001 року по 02 листопада 2017 року, а також як само зайнята особа-адвокат з 16 липня 2013 року (дані внесені ДПІ у Дніпровському районі Головного управління ДФС в м. Києві на підставі заяви про взяття на облік за формою 5-ОПП). Станом на 01 квітня 2019 року позивачем до контролюючого органу за основним місцем обліку не подано заяву про зняття з обліку за формою №8-01111 заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою 7-ЄСВ. Станом на 16 квітня 2019 року в інтегрованій картці платника обліковуються нарахування єдиного внеску як фізичній особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність, на загальну суму 18276,72 грн., а також інтегровану картку позивача приведено у відповідність в частині зняття задвоєних нарахувань за січень-листопад 2017 року як фізичній особі-підприємцю на загальну суму 7744, 00 грн.

07 травня 2019 року позивач звернувся до ДПІ у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві з метою зняття адвоката ОСОБА_1 з обліку як самозайнятої особи.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-38037-17 та від 06 вересня 2019 року №Ф-38037-17, якою, на підставі статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів, позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 21030, 90 грн. та 7940,00 грн. відповідно.

Рішенням про результати розгляду скарги від 03 червня 2019 року позивача повідомлено, що позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів як фізична особа-підприємець (04 грудня 2001 року - 02 листопада 2017 року). Станом на 30 квітня 2019 року загальна сума заборгованості платника становить 21030, 90 грн., на підставі чого сформована податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-38037-17.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктами 63.1, 63.2 статті 63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків.

Взяття на облік у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Відповідно до пункту 63.5 статті 63 ПК України всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом. Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.

Згідно з пунктом 65.2 статті 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

Одночасно підпунктом 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 ПК України передбачено, що контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (тут і надалі - Закон № 2464-VI в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваної вимоги) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини 8 названої статті Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини 1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону № 2464-VІ.

У відповідності до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності віднесені до платників єдиного внеску.

За наявного існуючого правового регулювання взяття та перебування на обліку платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності не передбачено.

Взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений Законом і підзаконними нормативно-правовими актами.

Підзаконний нормативно-правовий акт спеціальної облікової політики в частині визначення такої категорії платників єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності не відповідає статті 4 Закону №2464-VI.

Зміна контролюючим органом обліку особи платника єдиного внеску в спосіб, не встановлений Законом або встановлений підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає Закону в цій частині, та нарахування на підставі таких дій єдиного внеску, суперечить принципам законності та належного врядування.

Так, законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

При цьому Закон № 2464-VI не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску.

Позивач є платником єдиного внеску - фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, тобто є платником єдиного внеску в розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

Системний аналіз норм Закону № 2464-VI та Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1 дає підстави для висновку про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи-підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до ПФУ щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення "ознаки незалежної професійної діяльності" та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Отже, за встановленими у цій справі обставинами, позивач не перебував на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подавав звітність як такий платник, а контролюючий орган самостійно встановив позивачу як платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності, що є неправомірним. Відповідно неправомірним є і нарахування на цій підставі єдиного внеску.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №580/971/19.

Фактично нарахування контролюючим органом ЄСВ позивачу як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність, спричиняє подвійну його сплату, оскільки такий внесок сплачувався позивачем самостійно, як фізичною особою-підприємцем.

З цього приводу колегія суддів акцентує увагу, що дотримання порядку та повноти сплати позивачем ЄСВ, як фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, не було предметом судового розгляду, оскільки таких доводів відповідачів матеріали справи не містять. Навпаки, контролюючий орган вказує на приведення у відповідність інтегрованої картки позивача в частині зняття задвоєних нарахувань за січень-листопад 2017 року як фізичній особі-підприємцю на загальну суму 7744, 00 грн.

Відтак колегія суддів вбачає наявність правових підстав погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку, контролюючим органом безпідставно пред`явлено позивачеві оскаржувану вимогу, як платнику, який провадить незалежну професійну діяльність, оскільки дії Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві щодо взяття на облік з 16 липня 2013 року позивача як самозайняту особу-адвоката та нарахування на цій підставі єдиного внеску суперечать положенням чинного законодавства.

Зважаючи на те, що предмет та підстави даного спору не охоплюються питанням дотримання порядку та повноти сплати позивачем ЄСВ, як фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, відтак такі обставини не є предметом доказування у даному спорі, в тому числі і щодо обов`язку сплачувати мінімальний розмір страхового внеску.

Надаючи оцінку доводам ДПС України щодо відсутності правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Державної фіскальної служби України від 04 липня 2019 року № 30691/6199-99-11-05-02-25, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, положеннями пунктів 56.1, 56.2 статті 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Згідно із пункту 56.4 статті 56 ПК України під час процедури адміністративного оскарження обов`язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених цим Кодексом, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладається на контролюючий орган.

Обов`язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого іншого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку (п. 56.8 ст. 56 ПК України).

Водночас, в розрізі приписів пункту 56.9 статті 56 ПК України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку (п. 56.10 ст. 56 ПК України).

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що законодавцем чітко закріплено право платника податків на оскарження рішення податкового органу, прийнятого за результатами розгляду його скарги до суду. Аналогічний припис про можливість оскарження в судовому порядку міститься і в тексті рішення про результат розгляду скарги.

Проте суд звертає увагу, що конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості.

Водночас згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Оскаржуване рішення Державної фіскальної служби України від 04 липня 2019 року № 30691/6199-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги саме по собі не є юридично значущим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а відтак безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі від 11 червня 2019 року по № 826/45/18, від 24 червня 2019 року по справі № 826/11001/15.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає відсутніми підстави для скасування рішення Державної фіскальної служби України від 04 липня 2019 року № 30691/6199-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги, оскільки останнє не створює жодних правових наслідків для позивача, на відміну від вимог Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оцінка яким надана судом вище.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 52, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної фіскальної служби України від 04 липня 2019 року №30691/6199-99-11-05-02-25.

Прийняти у вказаній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення Державної фіскальної служби України від 04 липня 2019 року №30691/6199-99-11-05-02-25 - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Н.М. Єгорова
Судді: А.Ю. Коротких
І.В. Федотов