Справа № 320/6885/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6885/20 Суддя першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області (далі - Відповідач, УСЗН Богуславської РДА) про визнання протиправним рішення УСЗН Богуславської РДА від 31.07.2020 року №01-25/1366 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та у видачі посвідчення інваліда війни встановленого зразка.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено безпосередньої участі Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, що в силу положень п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та усталеної практики Верховного Суду унеможливлює встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано належності до Цивільної оборони усіх громадян СРСР, у тому числі жінок віком від 16 до 55 років за винятком вагітних та жінок, які мають малолітніх дітей, а також того, що інвалідність Позивачу встановлена саме у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, підкреслює, що підприємство, на якому працював Позивача у 1986-1989 роках, входило не невоєнізованих формувань Цивільної оборони.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.04.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 09.07.2020 року (а.с. 8). Крім того, Позивач з 13.03.2020 року є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0092713 (а.с. 11).

Судом першої інстанції із змісту наявних у матеріалах справи документів було встановлено, що у з 12.07.1986 року по 19.07.1986 року Позивач приймав участь в роботах з ліквідації наслідків аварії Чорнобильській АЕС під час роботи у Богуславській Райсельхозхімії (а.с. 17-22).

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до УСЗН Богуславської РДА із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 71).

За наслідками розгляду указаної заяви Відповідач листом від 31.07.2020 року №01-25/1366 повідомив Позивача про відсутність підстав для встановлення останньому такого статусу згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки у поданих документах були відсутні докази залучення ОСОБА_1 безпосередньо до формувань Цивільної оборони (а.с. 10).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 4, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ряду актів з Цивільної оборони, які були чинні на момент аварії на Чорнобильській АЕС, суд першої інстанції з урахуванням практики Верховного Суду прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджується участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Приписи ст. 18 вказаного Закону визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Згідно п. 2 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.1994 року № 302 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302) посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення №302 закріплено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення №302 передбачено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до осіб з інвалідністю внаслідок війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов`язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 27.02.2019 року у справі №818/26/18 та № 149/3307/16-а, від 20.02.2019 року у справі № 817/237/18, від 13.02.2019 року у справі № 676/1827/17, від 27.04.2020 року у справі № 826/15761/17, від 14.05.2020 року у справі № 686/20301/16-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Судовою колегією враховується, що встановлені вище обставини прийняття ОСОБА_1 участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 12.07.1986 року по 09.07.1986 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами (а.с. 17-22), вказують на те, що на нього поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас, згідно усталеної позиції Верховного Суду, викладеної також й у постановах від 06.05.2020 року у справі №751/1484/17, від 10.10.2019 року у справі № 810/4584/18, від 19.09.2019 року у справі №756/8323/16, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №810/4584/18, це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Матеріали справи, як вірно зазначив суд першої інстанції, підтверджують факт участі Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Водночас, дані обставини свідчать про те, що на ОСОБА_1 як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом з тим, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що встановлено щодо Позивача, Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та було вірно підкреслено судом першої інстанції, за відсутності доказів, які б свідчили про залучення Позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за правилами п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону немає. Належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони Позивачем не надано, на чому обґрунтовано звернув увагу й Відповідач у листі від 31.07.2020 року №01-25/1366.

Указана обставина, як неодноразово підкреслено Верховним Судом в аналогічній категорії справ, є істотною, позаяк в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Окремо колегія суддів звертає увагу, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду цієї справи, а також на виконання завдань адміністративного судочинства судом першої інстанції витребовувалися від ТДВ «Богуславский райагротехсервіс», зокрема, докази на підтвердження створення та наявності на Богуславському об`єднанні «Сільгоспхімія» невоєнізованих формувань по лінії Цивільної оборони станом на 1986 рік та направлення (відрядження) ОСОБА_1 до районів проведення таких робіт саме по лінії Цивільної оборони, та від Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації копії усіх наявних первинних документів, які підтверджують направлення водія Богуславського об`єднання «Сільгоспхімія» ОСОБА_1 відрядження для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (накази і розпорядження про відрядження до зони відчуження із зазначенням періоду роботи в зоні відчуження; особові рахунки; табелі обліку робочого часу; посвідчення про відрядження; шляхові (подорожні) листи тощо); докази на підтвердження залучення ОСОБА_1 до участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі невоєнізованих формувань по лінії Цивільної оборони та докази створення таких формувань на Богуславському об`єднанні «Сільгоспхімія».

Разом з тим, ТДВ «Богуславский райагротехсервіс» на виконання вимог ухвали суду листом від 14.09.2020 року №52 повідомило, що наказів про створення невоєнізованого формування Цивільної оборони на Богуславському районному об`єднанні «Сільгоспхімія» не збереглося (а.с. 50).

Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації на виконання вимог ухвали суду щодо надання доказів листом від 26.10.2020 року №01.1-14/1771 повідомив, що розпорядчі документи начальника Цивільної оборони Київської області не містять відомостей щодо залучення до робіт у складі Цивільної оборони ОСОБА_1 та Богуславської райсільгоспхімії (а.с. 76).

Відтак, з урахуванням неодноразово висловленої Верховним Судом позиції щодо застосування положень п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, а також зважаючи на наявні у матеріалах справи документи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 19» травня 2021 року.