Справа № 380/9518/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9518/20 пров. № А/857/6279/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року (головуючий суддя Карп`як О.О., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (з врахування заяви про уточнення позовних вимог від 19.11.2020) про визнання протиправними дій щодо нарахування йому індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по лютий 2018 року в розмірі 491,10 грн., зобов`язання нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року в сумі 68908,80 грн, стягнення на його користь витрат на проведення експертизи в розмірі 3376,80 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно - територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по червень 2016 року, з січня 2017 року по лютий 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно - територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по червень 2016 року, з січня 2017 року по лютий 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Витрати на проведення експертизи покладено на позивача.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також ненаданням належної оцінки доказам, наявних у матеріалах справи та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, Верховний Суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер.

Своєю чергою, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону №2011-XII, Закону № 1282-ХІ та Порядку № 1078.

Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку , що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року та від 29 квітня 2020 року у справах № 638/9697/17 та № 240/10130/19 відповідно.

Зазначає, що порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається КМУ.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

Відповідно до пунктів 1-1. 4. 5, 6, 14 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Нормами законодавства України передбачено проведення індексації, в тому числі, грошового забезпечення військовослужбовців та обмеження виконання цих норм законодавства не може відбуватися за телеграмами, роз`ясненням, вказівками командирів військових частин, закладів та установ, роз`яснень міністерств, тощо.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 (справа №620/1892/19) при розгляді подібних правовідносин.

Як слідує з наявних у матеріалах справи особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України за період з січня 2016 року по лютий 2018 року позивачу нарахована індексація у розмірі 491,10 грн.

Звертає увагу суду на те, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХП для проведення індексації. Натомість покликається на те, що нарахування та виплата сум індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 зазначив, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33,34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки індексація грошового забезпечення була проведена у встановлений статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» строк неправильно, що призвело до істотного зменшення суми індексації, на яку має право ОСОБА_1 тому є необхідність зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення позивача у відповідності до вимог Закону України від 03.07.1991 №1282-VІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

В обгрунтування протиправності дій відповідача, звертає увагу на те, що позивачу належить всього до виплати сума індексації з січня 2016 по лютий 2018 у розмірі 83625,23 грн, яка обчислена відповідно до вимог Закону України від 03.07.1991 №1282- VІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Правильність визначеної суми доведено висновком Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 25.09.2020 № 16/3/38.

Відтак, вважає, що судом першої інстанції неправомірно не враховано надані на розгляд суду висновки експертизи як такої, помилковість проведених розрахунків якої не спростована доказами відповідача. Тобто, наданий позивачем розрахунок проведений із дотриманням норм чинного законодавства.

Що стосується дискреційних повноважень відповідача щодо нарахування та виплати індексації заробітної плати ОСОБА_1 , вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача щодо нарахування га виплати індексації заробітної плати у конкретному розмірі, зважаючи на наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № К (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-нравовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати ...", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити...", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам..." тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Також зазначає, що у цій справі, суд помилково вважає повноваження Військової частини НОМЕР_1 дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов (індекс споживчих ціп перевищив поріг індексації у 103%), відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - провести індексацію грошових доходів ОСОБА_1 . Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд нарахувати індексацію чи ні. Визначальним с те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Більше того, чинним законодавством визначено єдиний порядок нарахування суми індексації грошового забезпечення.

Разом з тим, такий спосіб захисту, як зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

При цьому, згідно правового висновку Верховного Суду, зробленого у справі 580/1881/19 від 21.10.2020 року, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

У справі, що розглядається, містяться докази, які підтверджують, що Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України реалізувала свої повноваження щодо нарахування ОСОБА_1 індексації заробітної плати за період з січня 2016 по лютий 2018 року. Згідно розрахунку відповідача, який відображено в картках особового рахунку на виплату грошового забезпечення та даним про виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 розмір нарахованої індексації за вказаний період становить 491,10 грн. Однак, згідно висновком Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 25.09.2020 № 16/3/38 відповідна сума нарахована неправильно, суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою відновити своє право щодо нарахування га виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 83625,23 грн. Правильність обчислення відповідної суми обгрунтовано Висновком експерта, який є належним доказом у справі га може бути взятий до уваги судом під час вирішення даної справи.

Покликається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно - територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по червень 2016 року, з січня 2017 року по лютий 2018 року, а не за весь період з січня 2016 по лютий 2018 року. Суд не визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по грудень 2016 року та відповідно не зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період, оскільки, як вбачається із картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення №167 у липні, серпні, вересні, жовтні та листопаді 2016 року ОСОБА_1 було виплачено індексацію у розмірі 59,45 грн. за кожен місяць, у грудні 2016 року - 193,85 грн. Однак, як вбачається із висновку Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 25.09.2020 № 16/3/38 у період з липня 2016 року по листопад 2016 року включно Позивачу мала бути нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 2710,05 грн. за кожен місяць; за грудень 2016 року - 3177,60 грн.

Також зазначає, що згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Єалах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача потрібно виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу еф активності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відтак, аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки усіх наявних у матеріалах справи доказам та прийшов до протиправного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення суми індексації у розмірі 83625,23 грн. Сума, визначена позивачем нарахована у відповідності до Закону України від 03.07.1991 №1282-УІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», правильність якої підтверджується Висновком експерта. Саме цими нормативно-правовими актами визначаються підстави та порядок нарахування індексації заробітної плати. Інших особливостей чи способів нарахування такої індексації, які б давали можливість відповідачу самостійно обирати один із законодавчо дозволених способів, на правовому рівні не передбачено. Тому, відсутні підстави вважати зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 конкретну суму індексації заробітної плати втручанням у дискреційні повноваження. Більше того, у матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт нарахування відповідачем індексації заробітної плати неправильно.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, де отримував грошове забезпечення.

11.09.2019 наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України №20, припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення в тому числі прапорщика ОСОБА_1 , який здав справи обов`язки за посадою начальника військового наряду (головного сержанта) патрульного взводу 6 патрульної роти 2 патрульного батальйону м. Винники та звільненого відповідно до п. б п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу, 12.09.2019 року та для взяття на військовий облік направлено до Личаківсько Залізничного ОРВК м. Львів.

Відповідно до довідок про доходи від 06.03.2020 №233, від 08.07.2020 №764, позивачу з січня 2017 по лютий 2018 індексація грошового забезпечення не виплачувалась.

Згідно карток особового рахунку на виплату грошового забезпечення, позивачу у період з січня 2016 по лютий 2018 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірах: у 2016 році 491,10 грн. (виплачено з липня по грудень 2016 року); у 2017 році 0,00 грн.; у 2018 році 0, 00 грн.

За результатами розгляду звернення позивача, відповідач листом від 06.03.2020 №50/14/33-337 повідомив, що дані про нарахування грошового забезпечення за 2014-2016 роки відсутні у військовій частині НОМЕР_1 , так як направлені для збереження в Центральний архівний відділ НГ України. Окрім того вказано, що грошове забезпечення згідно п.12 Інструкції виплачується в межах асигнувань, передбачених кошторисом військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 №2232-XII військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Частинами 1 та 2 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно з положеннями ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст.4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Вимогами ч. 6 ст. 5 Закону №1282-XII передбачено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до ст. 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених ст. 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок № 1078), який поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Пунктом 2 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з п.5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п. 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Таким чином, місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Відповідно до п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Вимогами абз.8 п.4 Порядку №1078 передбачено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Також, судом враховано, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як зазначено Верховним Судом у постановах від 19.06.2019 (справа №825/1987/17), від 20.11.2019 (справа № 620/1892/19), від 05.02.2020 (справа №825/565/17) індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовця є однією з державних гарантій щодо оплати праці, тому вона підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті і не повинна ставитися в залежність від бюджетних асигнувань відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення у конкретній сумі є безпідставною з огляду на наступне.

Вимогами статті 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) передбачено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Згідно п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Відтак, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення)

З аналізу приписів Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) та визначати суму індексації, зокрема розміру посадового окладу, базового місяця для обчислення індексації, покладено саме на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19, від 17.09.2020 у справі №420/1207/19.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по червень 2016 року включно, з січня 2017 по лютий 2018 включно є протиправною.

Разом з тим, вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за вказаний період у сумі 68908,80 грн задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апелянта про необхідність стягнення судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи від 25.09.2020 в розмірі 3376,80 грн, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність таких, оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача конкретних сум коштів є передчасною.

Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року по справі № 380/9518/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін