Справа № 826/15457/17
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 року м. Київ № 826/15457/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доШевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Мамалуя Олександра Олексійовича, Краснова Єгора Володимировича, Жукова Сергія Вікторовича, Погребняка Володимира Яковича, Вронської Ганни Олександрівни, Рогач Лариси Іванівни, Катеринчук Лілії Йосипівни, Пєскова В'ячеслава Геннадійовича, Чумака Юрія Яковича, Данішевської Валентини Іванівни, Міщенка Івана Сергійовича, Булгакової Ірини Валеріївни, Ткача Ігоря Васильовича, Мачульського Григорія Миколайовича, Селіваненка Володимира Павловича, Кушніра Ігоря Віталійовича, Ткаченко Ніни Григорівни, Львова Богдана Юрійовича, Баранця Олександра Миколайовича, Дроботової Тетяни Борисівни, Сухового Валерія Григоровича, Студенця Володимира Івановича, Стратієнко Людмили Василівни, Кібенко Олени Рувімівни, Білоуса Володимира Володимировича, Бакуліної Світлани Віталіївни, Бреднік Інни Станіславівни, Пількова Костянтина Миколайовича, Уркевича Віталія Юрійовича, Антонюк Наталії Олегівни, Стороженка Сергія Олександровича, Яковлєвої Світлани Володимирівни, Огурєцького Василя Петровича, Лобойка Леоніда Миколайовича, Остапчука Віктора Івановича, Білик Наталії Володимирівни, Мазура Миколи Вікторовича, Макаровець Алли Миколаївни, Марчука Олександра Петровича, Марчук Наталії Олегівни, Короля Володимира Володимировича, Голубицького Станіслава Савелійовича, Щепоткіної Валентини Володимирівни, Британчука Володимира Васильовича, Ємця Олександра Петровича, Лагнюка Миколи Михайловича, Кравченка Станіслава Івановича, Наставного Вячеслава Володимировича, Стефанів Надії Степанівни, Шевченко Тетяни Валентинівни, Григор'євої Ірини Вікторівни, Маринича В'ячеслава Карповича, Могильного Олега Павловича, Матієк Тетяни Василівни, Бущенка Аркадія Петровича, Кишакевича Лева Юрійовича, Яновської Олександри Григорівни, Стрільчука Віктора Андрійовича, Гудима Дмитра Анатолійовича, Мартєва Сергія Юрійовича, Пророка Віктора Васильовича, Штелик Світлани Павлівни, Усика Григорія Івановича, Гулька Бориса Івановича, Антоненко Наталії Олександрівни, Черняк Юлії Валеріївни, Олійник Алли Сергіївни, Кузнєцова Віктора Олексійовича, Карпенко Світлани Олексіївни, Білоконь Олени Валеріївни, Лященко Наталії Павлівни, Хопти Сергія Федоровича, Ткачука Олега Степановича, Журавель Валентини Іванівни, Синельникова Євгена Володимировича, Висоцької Валентини Степанівни, Фаловської Ірини Миколаївни, Курило Валентини Панасівни, Крата Василя Івановича, Луспеника Дмитра Дмитровича, Червинської Марини Євгенівни, Ситнік Олени Миколаївни, Коротуна Вадима Михайловича, Ступак Ольги В'ячиславівни, Золотнікова Олександра Сергійовича, Гімона Миколи Михайловича, Анцупової Тетяни Олександрівни, Бучик Анни Юріївни, Данилевич Надії Андріївни, Смоковича Михайла Івановича, Прокопенка Олександра Борисовича, Ханової Раїси Федорівни, Васильєвої Ірини Анатоліївни, Гриціва Михайла Івановича, Князєва Всеволода Сергійовича, Бившевої Людмили Іванівни, Пасічник Людмили Іванівни, Юрченко Валентини Петрівни, Шипуліної Тетяни Михайлівни, Коваленко Наталії Володимирівни, Олендера Ігоря Ярославовича, Гончарової Ірини Анатоліївни, Білоуса Олега Валерійовича, Хохуляка В'ячеслава Віссаріоновича, Шарапи Василя Миколайовича, Мороз Лариси Леонтіївни, Берназюка Яна Олександровича, Стародуба Олександра Павловича, Саприкіної Ірини Валентинівни, Бевзенка Володимира Михайловича, Желтобрюх Ірини Леонтіївни, Кравчука Володимира Миколайовича
третя особапро Верховний Судвизнання протиправним та скасування рішення від 09.11.2017 року, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовом до Печерської районної в місті Києва державної адміністрації (далі також - відповідач 1), суддів Верховного Суду, призначених указами Президента України від 10.11.2017 року №357/2017 та від 14.12.2017 року №417/2017 (далі також - відповідачі 2, судді Верховного Суду), в якому просить:

- скасувати рішення від 09.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8), ідентифікаційний код юридичної особи 41721784, дата запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи - 09.11.2017 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи 0071690;

- зобов'язати відповідачів, що призначені суддями Верховного Суду Указом Президента України Порошенка П.О. №357/2017 від 10.11.2017 року «Про призначення суддів Верховного Суду» та Указом Президента України Порошенка П. О. №417/2017 від 14.12.2017 року «Про призначення суддів Верховного Суду», утриматися від вчинення певних дій, а саме утриматись від здійснення правосуддя у штаті Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8), ідентифікаційний код юридичної особи 41721784.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення від 09.11.2017 року є одним з етапів незаконного створення Верховного Суду, що порушує гарантоване позивачу пунктом 1 статті 6 Конвенції «право на суд», у зв'язку з тим, що з початком функціонування з 15.12.2017 року указаного суду в Україні не існує як легітимного суду касаційної інстанції, так і легітимного суду першої інстанції у справах, які Верховний Суд розглядає як суд першої інстанції.

Відповідно до підпункту 6 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України не довше ніж до 31.12.2017 року утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент країни на підставі та у порядку, що визначені законом, разом з тим, в період з 30.09.2016 року та на день подання цієї позовної заяви відповідного указу Президентом України про створення Верховного Суду не видавалося.

Також позивач стверджує, що Верховний Суд створено з пропуском встановленого пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» шестимісячного строку від дня набрання чинності цим Законом.

Зокрема, на переконання позивача, склад суддів Верховного Суду сформовано незаконно.

Позивач повідомив про оскарження ним рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.07.2017 року, яким затверджено рейтинги кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду у межах конкурсу, оголошеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07.11.2016 року №145/зп-16 в межах справи №800/315/17, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 29.09.2017 року про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 111 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду у межах справи №800/397/17, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 09.11.2017 року про внесення Президентові України подання про призначення на посаду суддів Верховного Суду 3 кандидатів на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду у межах справи №800/490/17 та Указу Президента України Порошенка П.О. від 10.11.2017 року «Про призначення суддів Верховного Суду» у межах справи №800/489/17.

В обґрунтування свого порушеного права, за захистом якого звернувся до суду з адміністративним позовом, позивач із посиланням на низку рішень Європейського суду з прав людини вказує на те, що має право на розгляд справ судом, заснованим на законних підставах, оскільки в протилежному випадку такий суд не буде володіти легітимністю, що є необхідною ознакою для розгляду справ у демократичному суспільстві.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2017 року визначено суддю Бояринцеву М.А. для розгляду адміністративної справи № 826/15457/17.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 05.12.2017 року та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2017 року визначено суддю Шейко Т.І. для розгляду справи №826/15457/17.

15.12.2017 набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України в новій редакції (далі також - КАС України в чинній редакції), визначеній Законом України від 03.10.2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з пунктом 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Через канцелярію суду 24.01.2018 року суддею Верховного Суду Селіваненком В.П. подані заперечення на позовну заяву.

Через канцелярію суду 25.01.2018 року суддею Верховного Суду Булгаковою І.В. подані заперечення на позовну заяву.

Через канцелярію суду 29.01.2018 року суддею Верховного Суду Чумаком Ю.Я. подані заперечення на позовну заяву.

Через канцелярію суду 29.01.2018 року суддею Верховного Суду Львовом Б.Ю. подано відзив на позовну заяву.

Через канцелярію суду 01.02.2018 року суддею Верховного Суду Кравченко С.І. подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2018 року задоволено заяву про самовідвід судді Шейко Т.І., відведено суддю Шейко Т.І. від розгляду справи № 826/15457/17, ухвалено передати адміністративну справу для розгляду іншому судді Окружного адміністративного суду міста Києва, в порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, передати заяву ОСОБА_1 про відвід суді Шейко Т.І. для вирішення питання про відвід до автоматичного розподілу разом зі справою, в порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 02.02.2018 року визначено суддю Власенкову О.О. для розгляду заяви про відвід судді Шейко Т.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Шейко Т.І. від розгляду адміністративної справи №826/15457/17 відмовлено.

Через канцелярію суду 05.02.20118 року суддями Верховного Суду Анцуповою Т.О., Бевзенком В.М., Берназюком Я.О., Бившевою Л.І., Білоусом О.В., Бучик А.Ю. Васильєвою І.А.. Гімоном М.М., Гончаровою І.А., Грицівим М.І., Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л., Коваленко Н.В., Кравчуком В.М., Мороз Л.Л., Олендером І.Я., Пасічник С.С., Смоковичем М.І., Стародубом О.П., Хановою Р,Ф., Хохуляк В.В., Шипуліною Т.М., Юрченко В.П. подано відзив на позовну заяву.

Через канцелярію суду 05.02.2018 року суддею Верховного Суду Кратом В.І. подано відзив на позовну заяву.

Через канцелярію суду 05.02.2018 року суддями Верховного Суду Журавель В.І., Коротуном В.М., Червинською М.Є., Штелик С.П., Антоненко Н.О., Висоцькою В.С., Фаловською І.М., Курило В.П., Мартєвим С.Ю. подані заперечення на позовну заяву.

Так, суддями Верховного Суду, якими подано відзиви та заперечення на позовну заяву, проти задоволення позову заперечується з тих підстав, що законодавцем не визначено конкретної дати, з настанням якої Верховний Суд можна вважати таким, що утворився і розпочав свою роботу. Натомість етапи утворення Верховного Суду виконано з суворим дотриманням норм Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зокрема, відсутність указу Президента України не є свідченням порушення порядку утворення Верховного Суду.

Щодо дотримання строків державної реєстрації юридичної особи публічного права - Верховного Суду, відповідачами зазначено, суб'єкт державної реєстрації, незалежно від дати подання Верховним Судом документів, зобов'язаний зареєструвати та здійснити інші реєстраційні дії стосовно юридичної особи публічного права Верховного Суду.

Крім того на переконання відповідачів, жодного права позивача оскаржуваним рішенням не порушено, позивачем не наведено аргументів щодо існування причинно-наслідкового зв'язку між реєстрацією Верховного Суду та порушеними правами ОСОБА_1, зокрема, публічно-правові відносини або юридичний спір між ОСОБА_1 та суб'єктом державної реєстрації та суддями Верховного Суду відсутні.

Враховуючи викладене, відповідачі просять у задоволенні позову відмовити.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл № 504 від 07.02.2018 року та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2018 року визначено суддю Маруліну Л.О. для розгляду справи №826/15457/17.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2018 року Маруліною Л.О. прийнято справу до свого провадження та залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2018 року про залишення позову без розгляду скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Маруліної Л.О. від 31.07.2018 року прийнято адміністративну справу № 826/15457/17 до свого провадження та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні 22.10.2018 року. Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Верховний Суд (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8, ).

Через канцелярію суду 09.08.2018 року позивачем подано заяву про відвід судді Маруліної Л.О. та заяву із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2018 року заяву ОСОБА_1 від 09.08.2018 року про відвід судді Маруліної Л.О. постановлено розглядати у судовому засіданні 22.10.2018 року.

Через канцелярію суду 05.09.2018 року третьою особою подані пояснення в підтримку правової позиції суддів Верховного Суду, викладених у поданих відзивах та запереченнях.

Через канцелярію суду 10.09.2018 року Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією на виконання вимог ухвали суду від 31.07.2018 року подано належним чином засвідчену копію матеріалів реєстраційної справи «Верховний Суд 41821784».

Одночасно повідомлено, що оригінали матеріалів реєстраційної справи вилучено ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2018 року у справі №826/15714/17.

Через канцелярію суду 10.10.2018 року ОСОБА_1 подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог шляхом заміни відповідача у справі Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію, оскільки остання є суб'єктом оскаржуваного позивачем запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. державної реєстрації, та залучення співвідповідачами суддів Верховного Суду та відповідачем Верховний Суд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2018 року визнано заяву ОСОБА_1 від 09.08.2018 року про відвід судді Маруліної Л.О. необґрунтованою. Передано заяву ОСОБА_1 про відвід судді Маруліної Л.О. для вирішення питання про відвід до автоматичного розподілу для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу щодо розгляду заяви про відвід.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2018 року визначено суддю Качура І.А. для вирішення заяви про відвід судді у справі №826/15457/17.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Качура І.А. від 29.10.2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Маруліної Л.О. від розгляду адміністративної справи №826/15457/17 відмовлено.

Враховуючи, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Маруліної Л.О. відмовлено, а провадження в адміністративній справі здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, суд дійшов висновку про призначення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2018 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 10.12.2018 року.

Через канцелярію суду 09.11.2018 року ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді Маруліної Л.О. від розгляду справи.

У судове засідання 10.12.2018 року прибув представник третьої особи. Належним чином повідомленими позивачем та відповідачами участь уповноважених представників не забезпечено.

Судом поставлено на вирішення заяву від 09.11.2018 року про відвід судді Маруліної Л.О. від розгляду справи.

Представник третьої особи задоволення заяви заперечує, оскільки остання є необґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи в межах вирішення заяви ОСОБА_1 від 09.11.2018 року про відвід судді Маруліної Л.О. від розгляду справи, протокольною ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, на підставі частини третьої статті 39 Кодексу адміністративного судочинства України, останню залишено без розгляду як таку, що подана повторно з підстав, вказаних у заяві ОСОБА_1 від 09.08.2018 року про відвід судді Маруліної Л.О.

Судом поставлено на вирішення заяву ОСОБА_1 від 09.08.2018 року із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Вирішуючи заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд виходить з наступного.

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання визначаються частиною першою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною другою якої встановлюється, що якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як вбачається із прохальної частини заяви, позивач просить суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Згідно з частиною першою статті 259 кодексу адміністративного судочинства України клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній.

Частинами першою - другою статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У випадку, передбаченому частиною першою статті 259 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Отже, з аналізу норм Кодексу слід дійти висновку, що подання заперечень проти розгляду справи у спрощеному позовному провадженні можливо лише у разі встановлення судом строку подання таких заперечень в ухвалі про відкриття провадження у справі, водночас, в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, такого строку не встановлено.

Крім того, суб'єктом подання заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження є відповідач у справі, в той час, як заяву від 09.08.2018 року подано позивачем.

Враховуючи викладене, заява від 09.08.2018 року із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження є безпідставно поданою, з огляду на що, підлягає поверненню без розгляду на підставі частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 від 10.10.2018 року про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога (збільшення чи зменшення ціни позову тощо). Тобто, збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір заявлених вимог.

Разом з тим, під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов`язано з пред`явленням додаткових позовних вимог, про які не зазначалося в позовній заяві.

Дослідивши підстави подання заяви про збільшення позовних вимог та зміну предмета позову, суд зауважує, що обґрунтування останньої не відповідають меті частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивач просить суд про зміну неналежного відповідача та залучення співвідповідачів, порядок чого встановлено статтею 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави вважати заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмета позову такою, що відповідає вимогам статей 47, 166, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, остання підлягає поверненню заявнику без розгляду на підставі частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, як безпідставно подана.

Дослідивши матеріали справи, судом поставлено питання про заміну неналежного відповідача у справі, а саме, Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію.

Відповідно до частини третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

З поданих позивачем до матеріалів справи документів, а саме відповіді Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.09.2018 року №109/05/39-8858 на запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 14.09.2019 року, судом встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичну особу Верховний Суд 09.11.2017 року, номер запису 0071690, зареєстровано суб'єктом державної реєстрації Шевченківською районною в місті Києва державною адміністрацією.

Таким чином, суд дійшов висновку про заміну відповідача 1 у справі, а саме Печерську районну в м. Києві державну адміністрацію на належного - Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію, оскільки остання є суб'єктом оскаржуваного позивачем запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З підстав заміни неналежного відповідача у справі, судом на підставі частини шостої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено про розгляд справи з початку та про призначення судового засідання на 18.02.2019 року.

Через канцелярію суду 18.02.2019 року позивачем подано клопотання про витребування доказів.

Через канцелярію суду 18.02.2019 року позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 18.02.2019 року, у зв'язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, справу №826/15457/17 знято з розгляду.

Наступне судове засідання призначено на 10.04.2019 року, про що сторін повідомлено у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

Згідно з Довідкою секретаря судового засідання від 10.04.2019 року, у зв'язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, справу №826/15457/17 знято з розгляду.

Про призначення наступного судового засідання на 03.06.2019 року сторін повідомлено у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

У судове засідання 03.06.2019 року прибув представник третьої особи. Належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи позивач не прибув.

Суддями Верховного Суду подані клопотання пор розгляд справи без їх участі.

Судом поставлено на вирішення клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України. Проти якого представник третьої особи заперечує.

Судом встановлено, що клопотання про зупинення провадження у справі обґрунтовано тим, що ухвалою Конституційного Суду України від 14.06.2017 року відкрито конституційне провадження за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) окремих положень пунктів 4,7,8,9,11,13,14,17, 20, 22, 23, 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» положенням статті 6, частин першої, другої статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 24, частин першої, другої статті 55, частин першої, п'ятої, шостої статті 126 Конституції України, що, на переконання позивача, є об'єктивною неможливістю розгляду справи №826/15457/17 по суті до прийняття Конституційним Судом України рішення за результатами розгляду конституційного подання у справі №1-15/2018(4086/16).

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Згідно до пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупиняє провадження у справі в разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судом встановлено, що у провадженні Конституційного Суду України перебуває справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII.

Разом з тим, відповідно до приписів статті 91 Закону України від 13.07.2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України», що кореспондується із частиною другою статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Водночас, позивачем не зазначено обґрунтованих підстав об'єктивної неможливості розгляду справи №826/15457/17 в призмі заявлених ним позовних вимог та підстав позову до вирішення Конституційним Судом України справи №1-15/2018(4086/16).

Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави вважати клопотання про зупинення провадження у справі таким, що відповідає меті пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України та, враховуючи зазначені положення статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» та частини другої статті 152 Конституції України, вважати його обґрунтованим, з огляду на що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні останнього.

Судом поставлено на вирішення клопотання позивача від 18.02.2019 року про витребування у Шевченківської районної в місті Києва державної адміністрації реєстраційної справи з рішенням від 09.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8), ідентифікаційний код юридичної особи 41721784, дата запису 09.11.2017 року, номер запису 0071690.

Згідно з частинами першою, другою статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Дослідивши клопотання позивача, судом встановлено недотримання останнім вимог частини другої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, у матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачем примірників відповідного клопотання іншим учасникам справи.

Крім того, у матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії реєстраційної справи «Верховний Суд 41821784», подані Печерською районною в місті Києві 10.09.2018 року через канцелярію суду, з огляду на що, суд дійшов висновку щодо не доцільності задоволення поданого клопотання.

Відповідно до частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, протокольною ухвалою суду повернуто клопотання про витребування доказів заявнику без розгляду.

Закінчивши розгляд клопотань, які містяться у матеріалах справи, судом поставлено питання щодо наявності у присутнього в судовому засіданні представника третьої особи заяв, клопотань.

Представником третьої особи подано клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи систематичну неявку позивача у судові засіданні та подані відповідачами клопотання про вирішення справи без їх участі, судом задоволено клопотання представника третьої особи та ухвалено про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Щодо підстав повернення уточненої позовної заяви від 12.01.2018 року позивачу, суд зазначає наступне.

12.01.2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву в порядку статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

У постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 року колегія суддів дійшла висновку, що поданий позивачем уточнений позов, який судом першої інстанції залишено без руху, є за своєю суттю окремою заявою, поданою в порядку частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, до якої не може бути застосовано положення статей 160, 161, частини тринадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, які стосуються саме позовної заяви, а не поданих до неї уточнень.

Отже, з урахуванням висновків Київського апеляційного адміністративного суду у постанові від 19.06.2018 року та з огляду на те, що судом встановлено невідповідність уточненої позовної зави від 12.01.2018 року частинам першій, сьомій статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, в ухвалі суду від 31.07.2018 року про прийняття адміністративної справи 826/15457/17 до свого провадження суддею Маруліною Л.О., суд дійшов висновку про повернення уточненої позовної заяви від 12.01.2018 року позивачу, про що судом буде зазначено у рішенні за результатами розгляду справи.

Провадження у справі №826/15457/17 відкрито ухвалою суду від 08.12.2017 року.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України крім прав та обов'язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, після відкриття провадження у справі за предметом позову, визначеним прохальною частиною позовної заяви, позивач (його уповноважений представник) має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву.

Разом з тим, поняття «уточнення» позовних вимог, як і порядку вирішення такої заяви, стаття 47 Кодексу адміністративного судочинства України не містить, що виключає можливість вирішення заяви по суті.

Зокрема, відповідно до частини сьомої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

Докази направлення позивачем примірників уточненої позовної заяви, поданої в порядку статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, усім сторонам у матеріалах справи відсутні, з огляду на що, суд, враховуючи вищевикладене та положення частини сьомої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України таку заяву позивача від 12.01.2018 року не приймає до розгляду та повертає заявнику без розгляду.

Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією відзиву на позов не подано, з огляду на що, відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинство України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією проведено державну реєстрацію Верховного Суду 09.11.2017 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №1 071690.

Указом Президента України від 10.11.2017 року № 357/2017 та указом Президента України від 14.12.2017 року №417/2017 призначено суддів Верховного Суду.

Вважаючи рішення Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією проведено державну реєстрацію Верховного Суду 09.11.2017 року протиправним та вважаючи, що особи, призначені суддями Верховного Суду згідно з указами Президента України від 10.11.2017 року № 357/2017 та від 14.12.2017 року №417/2017, за своїм правовим статусом є суб'єктами владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, однак за своїм правовим статусом не є суддями у штаті Верховного Суду, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2021 року провадження у справі №826/15457/17 в частині позовних вимог про зобов'язання відповідачів, що призначені суддями Верховного Суду указом Президента України Порошенка П.О. №357/2017 від 10.11.2017 року «Про призначення суддів Верховного Суду» та указом Президента України Порошенка П.О. №417/2017 від 14.12.2017 року «Про призначення суддів Верховного Суду», утриматися від вчинення певних дій, а саме утриматись від здійснення правосуддя у штаті Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8), ідентифікаційний код юридичної особи 41721784, - закрито. Роз'яснено ОСОБА_1, що цей спір не належить до судової юрисдикції.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзиви, заперечення, пояснення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в межах позовних вимог про скасування рішення від 09.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань Верховного Суду (номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи 0071690), суд дійшов наступних висновків.

Щодо твердження позивача про те, що посадовими особами, що підписали та подали документи на державну реєстрацію як юридичної особи Верховного Суду та посадовими особами, якими 09.11.2017 року на підставі цих документів (позивачем документів не конкретизовано) здійснили незаконну державну реєстрацію як юридичної особи верховного Суду, знищується суд касаційної інстанції та суд першої інстанції у справах, в яких Верховний Суд є судом першої інстанції, як «суд, встановлений законом» в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположний свобод (далі також - Конвенція) та частини першої статті 55 Конституції України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, в цьому рішенні Конституційним Судом України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як на підставу порушення прав спірним рішенням ОСОБА_1 посилається на те, що Верховний Суд створений незаконно, та судді, призначені до нього, не можуть вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні статті 6 Конвенції, відтак це позбавляє позивача права на судовий розгляд його справи законним судом.

Суд зауважує, що викладені позивачем обставини у позовній заяві не обґрунтовують позовні вимоги, доказів на підтвердження таких обставин позивачем суду не надано, разом з тим, з метою дотримання передбаченого статтею 6 Конвенції права на доступ до правосуддя, суд, на виконання положень частини другої статті 9 кодексу адміністративного судочинства України, розглядає не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців врегульовано Законом України від 15.05.2003 року №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі також - Закон №755-IV, в редакції, чинній станом на дату прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до статті 3 Закону №755-IV його дія поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 4 Закону №755-IV визначено загальні засади державної реєстрації, відповідно до яких державна реєстрація базується на таких основних принципах: 1) обов'язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; 2) публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; 3) врегулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією, та особливостей державної реєстрації виключно цим Законом; 4) державної реєстрації за заявницьким принципом; 6) єдності методології державної реєстрації; 7) об'єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; 8) внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; 9) відкритості та доступності відомостей Єдиного державного реєстру.

За змістом частини другої статті 6 Закону №755-IV державний реєстратор: приймає документи; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; веде Єдиний державний реєстр (далі - ЄДР); веде реєстраційні справи; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 14 Закону №755-IV документи для державної реєстрації можуть подаватися у паперовій або електронній формі. У паперовій формі документи подаються особисто заявником або поштовим відправленням.

Якщо документи подаються особисто, заявник пред'являє свій паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України, або паспортний документ іноземця, або посвідчення особи без громадянства, або посвідку на постійне або тимчасове проживання.

У разі подання документів представником додатково подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, що засвідчує його повноваження.

Частиною четвертою цієї ж статті визначено, що документи в паперовій формі приймаються за описом, примірник якого в день їх надходження видається заявнику з відміткою про дату їх отримання та кодом доступу в той спосіб, відповідно до якого були подані документи.

Стаття 15 Закону №755-IV містить вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації, відповідно до яких документи, поміж іншого, повинні відповідати таким вимогам:

- документи мають бути викладені державною мовою та додатково, за бажанням заявника, - іншою мовою (крім заяви про державну реєстрацію);

- текст документів має бути написаний розбірливо (машинодруком або від руки друкованими літерами);

- документи не повинні містити підчищення або дописки, закреслені слова та інші виправлення, не обумовлені в них, орфографічні та арифметичні помилки, заповнюватися олівцем, а також містити пошкодження, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст; заява про державну реєстрацію підписується заявником;

- рішення уповноваженого органу управління юридичної особи повинно бути оформлено з дотриманням вимог, встановлених законом, та відповідати законодавству;

- зображення та опис символіки повинні бути оформлені з дотриманням вимог, встановлених законом, та відповідати законодавству;

- у разі якщо оригінали документів, необхідних для державної реєстрації, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

Форми заяв про державну реєстрацію затверджуються Міністерством юстиції України.

Відповідно до частини другої статті 17 Закону №755-IV для державної реєстрації створення юридичної особи - державного органу подається заява про державну реєстрацію створення юридичної особи.

Інші вимоги щодо переліку необхідних документів для державної реєстрації створення юридичної особи в Законі №755-IV відсутні.

Дослідивши копії матеріалів реєстраційної справи, судом встановлено, що 09.11.2017 року до заступника начальника відділу - державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Гордієнко В.І. під час особистого прийому звернувся заявник Капустинський Віктор Анатолійович із заявою установленої форми про державну реєстрацію створення юридичної особи - Верховний Суд, особу підтверджено паспортом громадянина України, на підтвердження повноважень щодо звернення із заявою надано засвідчену належним чином копію наказу Державної судової адміністрації України від 08.11.2017 року №276.

Прийняття такого наказу Державною судовою адміністрацією України узгоджується з вимогами частини п'ятої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої для здійснення дій щодо реєстрації новоутвореного суду як юридичної особи, забезпечення необхідних дій для належного початку його роботи та представництва такого суду як органу державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами Державна судова адміністрація України приймає рішення про призначення тимчасово виконуючого обов'язки керівника апарату новоутвореного суду. Тимчасово виконуючий обов'язки керівника апарату суду здійснює вказані повноваження керівника суду як юридичної особи до моменту призначення, обрання чи переведення на посаду судді такого суду щонайменше одного судді та продовжує здійснювати виконання обов'язків керівника апарату суду до призначення відповідного керівника апарату суду згідно з процедурами, визначеними законодавством про державну службу, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Ураховуючи викладене, заявником Капустинським Віктором Анатолійовичем надано державному реєстратору Гордієнко В.І. вичерпний перелік документів для державної реєстрації юридичної особи публічного права Верховний Суд.

Судом встановлено відсутність будь-яких недоліків документів, поданих для державної реєстрації Верховного Суду, що відповідно до вимог Закону №755-IV зумовлювало необхідність відмови державного реєстратора у його державній реєстрації.

Відтак, державну реєстрацію Верховного Суду 09.11.2017 року за №1 071690 проведено правомірно.

Щодо порядку утворення Верховного Суду та твердження позивача про порушення установленого пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №755-IV шестимісячного строку створення Верховного Суду, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з підпунктом 6 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Статтею 19 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі також - Закон № 1402-VIII), який набрав чинності 30.09.2016 року, визначено порядок утворення і ліквідації суду, відповідно до якого, зокрема, суд утворюється і ліквідовується законом.

Проект закону про утворення чи ліквідацію суду вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Утворення суду може відбуватися шляхом створення нового суду або реорганізації (злиття, поділу) судів.

Суд є юридичною особою, якщо інше не визначено законом.

За приписами підпункту 1 пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1402-VIII, протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом: 1) утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом; 2) призначаються судді Верховного Суду за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону.

Відповідно до пунктом 5 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1402-VIII Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.

При цьому, стаття 80 Цивільного кодексу України містить визначення поняття «юридична особа», відповідно до якого юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з абзацом 3 частини другої статті 81 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Частиною третьою статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що Конституцією України та Законом № 1402-VIII визначено порядок створення юридичної особи публічного права Верховний Суд та, в свою чергу, Законом № 1402-VIII вирішено створити Верховний Суд.

Суд також вважає необхідним звернути увагу на підстави утворення Верховного Суду і його правовий статус у системі судоустрою України.

З 30.09.2016 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким визначено, у тому числі принципи побудови судоустрою України.

Зазначеними Законом вперше передбачено існування у системі судоустрою України Верховного Суду.

Так, згідно із статтею 125 Конституції України у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Відповідно до частин другої, третьої статті 8 Конституції України, остання має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Отже, Верховний Суд є судом, існування та правовий статус якого закріплені безпосередньо у Конституції України.

Одночасно з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» 30.09.2016 року набув чинності також Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ.

У розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону визначені заходи, спрямовані на реалізацію частини третьої статті 125 Конституції України щодо функціонування у системі судоустрою України Верховного Суду.

Положеннями підпункту 1 пункту 4 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ передбачено, що протягом шести місяців з дня набрання ним чинності утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом.

Нормою Закону № 1402-VІІІ, якою визначено порядок утворення Верховного Суду, є пункт 5 розділу V, яким передбачено, що Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.

Також пунктами 8-11 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ визначені умови та механізм початку роботи Верховного Суду.

День початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на веб-порталі судової влади та в газеті «Голос України».

Верховний Суд розпочинає роботу за умови призначення щонайменше шістдесяти п'яти суддів Верховного Суду за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону.

Кількість посад у кожному з касаційних судів визначається з урахуванням вимог цього Закону щодо палат, які обов'язково створюються у касаційному суді, порядку формування Великої Палати Верховного Суду та з урахуванням інших визначених законом вимог.

Не пізніше ніж через п'ять днів з дня призначення шістдесят п'ятого судді Верховного Суду, за принципом рівного представництва від кожного касаційного суду створюється організаційний комітет, який скликає Пленум Верховного Суду в тридцятиденний строк.

Таким чином, порядок утворення судів, який, на думку позивача, не дотримано, не поширюється на Верховний Суд.

Щодо твердження позивача, що Верховний Суд повинен бути утворений розпорядчим актом Президента України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 125 Конституції України у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Суд повторно звертає увагу позивача, що згідно з частиною третьою статті 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Одночасно розділ XV «Перехідні положення» доповнено новим пунктом 16-1, положеннями підпункту 6 якого передбачено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Державну реєстрацію Верховного Суду проведено 09.11.2017 року.

Порядок утворення судів визначений також у статті 19 Закону № 1402-VІІІ, який передбачає, що суд утворюється і ліквідовується законом. Проект закону про утворення чи ліквідацію суду вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя. Місцезнаходження, територіальна юрисдикція і статус суду визначаються з урахуванням принципів територіальності, спеціалізації та інстанційності. Підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна визначеної цим Законом системи судоустрою, необхідність забезпечення доступності правосуддя, оптимізації видатків державного бюджету або зміна адміністративно-територіального устрою. Утворення суду може відбуватися шляхом створення нового суду або реорганізації (злиття, поділу) судів. Кількість суддів у суді визначає Державна судова адміністрація України за погодженням з Вищою радою правосуддя з урахуванням судового навантаження та в межах видатків, визначених у Державному бюджеті України на утримання судів та оплату праці суддів.

Із системного аналізу зазначених норм права висновується, що частиною другою статті 125 Конституції України та статтею 19 Закону № 1402-VІІІ передбачено порядок утворення судів, які входять до системи судоустрою України і потреба у яких визначається за принципами територіальності та спеціалізації, а також інстанційності.

Натомість Верховний Суд - єдиний суд, який є найвищим у системі судоустрою та існування якого прямо передбачене безпосередньо Конституцією України.

За таких обставин посилання позивача на відсутність розпорядчого акту про утворення Верховного Суду, а саме - Указу Президента України, прийнятого відповідно до Закону № 1402-VІІІ, є необґрунтованими.

Верховний Суд є легітимним та заснованим на законних підставах.

Законом № 1402-VIII не встановлено дати створення Верховного Суду, а її відсутність, на переконання суду, обґрунтовується тим, що такою датою є 30.09.2016 року - дата набрання чинності Законом № 1402-VIII, відповідно до якого й утворено Верховний Суд.

Отже, доводи позивача про створення Верховного Суду з пропуском встановленого пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII шестимісячного строку від дня набрання чинності цим Законом, перебіг якого, на думку позивача, закінчився 30.02.2017 року, ґрунтуються на помилковому ототожненні ним дати створення Верховного Суду із датою його державної реєстрації 09.11.2017 року.

Крім того, перебіг шестимісячного строку, встановленого пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, закінчився 30.03.2017 року.

При цьому, Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до абзацу першого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII внесено зміни шляхом заміни слова «шести» на слово «дванадцяти», які набрали чинності 29.11.2017 року.

Згідно з останньою редакцією пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII протягом дванадцяти місяців з дня набрання чинності цим Законом: 1) утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом; 2) призначаються судді Верховного Суду за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону.

Тобто, відповідно до Закону № 1402-VIII спочатку у строк до 30.03.2017 року, а потім до 30.09.2017 року мала бути закінчена процедура утворення Верховного Суду, завершальним етапом якої є призначення суддів Верховного Суду.

Аналогічного правового висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 04.04.2019 року, залишаючи без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2018 року у справі №826/15714/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи позивача, викладені у позовній заяві, про порушення законодавства України під час державної реєстрації Верховного Суду як юридичної особи є безпідставними та не обґрунтованими.

Крім того, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок, зокрема, прийняття оскаржуваного рішення.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, охоронюваний законом інтерес позивачем обґрунтовано перешкодою для реалізації останнім права на судовий розгляд «судом, встановленим законом», у зв'язку із незаконним утворенням Верховного Суду шляхом його реєстрації як юридичної особи.

Втім, позивачем не наведено підстав, яким чином саме оскаржуваним ним рішенням від 09.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань Верховного Суду, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи 0071690, порушено право останнього як учасника судового процесу в суді касаційної інстанції.

Разом з тим, позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного останнім.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v.» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про скасування рішення від 09.11.2017 року про державну реєстрацію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8), ідентифікаційний код юридичної особи 41721784, дата запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи - 09.11.2017 року, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації юридичної особи 0071690, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1);

Відповідач 1: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (, адреса: 01030, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 24);

Відповідачі 2 (судді Верховного Суду): Мамалуй Олександр Олексійович, Краснов Єгор Володимирович, Жуков Сергій Вікторович, Погребняк Володимир Якович, Вронська Ганна Олександрівна, Рогач Лариса Іванівна, Катеринчук Лілія Йосипівна, Пєсков В'ячеслав Геннадійович, Чумак Юрій Якович, Данішевська Валентина Іванівна, Міщенко Іван Сергійович, Булгакова Ірина Валеріївна, Ткач Ігорь Васильович, Мачульський Григорій Миколайович, Селіваненко Володимир Павлович, Кушнір Ігор Віталійович, Ткаченко Ніна Григорівна, Львов Богдан Юрійович, Баранець Олександр Миколайович, Дроботова Тетяна Борисівна, Суховий Валерій Григорович, Студенець Володимир Іванович, Стратієнко Людмила Василівна, Кібенко Олена Рувімівна, Білоус Володимир Володимирович, Бакуліна Світлана Віталіївна, Бреднік Інна Станіславівна, Пільков Костянтин Миколайович, Уркевич Віталій Юрійович, Антонюк Наталія Олегівна, Стороженко Сергій Олександрович, Яковлєва Світлана Володимирівна, Огурєцький Василь Петрович, Лобойко Леонід Миколайович, Остапчук Віктор Іванович, Білик Наталія Володимирівна, Мазур Микола Вікторович, Макаровець Алла Миколаївна, Марчук Олександр Петрович, Марчук Наталія Олегівна, Король Володимир Володимирович, Голубицький Станіслав Савелійович, Щепоткіна Валентина Володимирівна, Британчук Володимир Васильович, Ємець Олександр Петрович, Лагнюк Микола Михайлович, Кравченко Станіслав Іванович, Наставний Вячеслав Володимирович, Стефанів Надія Степанівна, Шевченко Тетяна Валентинівна, Григор'єва Ірина Вікторівна, Маринич В'ячеслав Карпович, Могильний Олег Павлович, Матієк Тетяна Василівна, Бущенко Аркадій Петрович, Кишакевич Лев Юрійович, Яновська Олександра Григорівна, Стрільчук Віктор Андрійович, Гудима Дмитро Анатолійович, Мартєв Сергій Юрійович, Пророк Віктор Васильович, Штелик Світлана Павлівна, Усик Григорій Іванович, Гулько Борис Іванович, Антоненко Наталія Олександрівна, Черняк Юлія Валеріївна, Олійник Алла Сергіївна, Кузнєцов Віктор Олексійович, Карпенко Світлана Олексіївна, Білоконь Олена Валеріївна, Лященко Наталія Павлівна, Хопта Сергій Федорович, Ткачук Олег Степанович, Журавель Валентина Іванівна, Синельников Євген Володимирович, Висоцька Валентина Степанівна, Фаловська Ірина Миколаївна, Курило Валентина Панасівна, Крат Василь Іванович, Луспеник Дмитро Дмитрович, Червинська Марина Євгенівна, Ситнік Олена Миколаївна, Коротун Вадим Михайлович, Ступак Ольга В'ячиславівна, Золотніков Олександр Сергійович, Гімон Микола Михайлович, Анцупова Тетяна Олександрівна, Бучик Анна Юріївни, Данилевич Надії Андріївни, Смоковича Михайла Івановича, Прокопенка Олександра Борисович, Ханова Раїса Федорівна, Васильєва Ірина Анатоліївна, Гриців Михайло Іванович, Князєв Всеволод Сергійович, Бившева Людмила Іванівна, Пасічник Людмила Іванівна, Юрченко Валентина Петрівна, Шипуліна Тетяна Михайлівна, Коваленко Наталія Володимирівна, Олендер Ігор Ярославович, Гончарова Ірина Анатоліївна, Білоус Олег Валерійович, Хохуляк В'ячеслав Віссаріонович, Шарапа Василь Миколайович, Мороз Лариса Леонтіївна, Берназюк Ян Олександрович, Стародуб Олександр Павлович, Саприкіна Ірина Валентинівна, Бевзенко Володимир Михайлович, Желтобрюх Ірина Леонтіївна, Кравчук Володимир Миколайович (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8).

Третя особа: Верховний Суд (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8, ).

Повне рішення складено 14.05.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна