Справа № 826/7879/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 року м. Київ № 826/7879/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Сайт»
довідокремленого підрозділу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.02.2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Сайт» (далі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі також - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 22.02.2018 року про дорахування ТОВ «СІТІ САЙТ» 127 080 грн. податку на додану вартість та 31 770 грн. штрафних санкцій та № від 22.02.2018 року про нарахування ТОВ «СІТІ САЙТ» 114 372 грн. податку на прибуток та 28 593 грн. штрафних санкцій, винесені на підставі Акту №27/26-15-14-07-01-10/40224188 від 08.02.2018 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно збільшено суми грошових зобов`язань по податку на прибуток та податку на додану вартість на підставі висновків Акта перевірки від 08.02.2018 року №27/26-15-14-07-01-10/40224188, оскільки останні зроблені без належного аналізу первинних документів та фактичних обставин господарських операцій позивача із контрагентами ТОВ «Сірмой» та ТОВ «Електронпром Пласт» за період з 01.01.2015 року по 30.06.2017 року.

Позивач вважає, що висновок контролюючого органу про те, що ТОВ «СІТІ САЙТ» оформлено операції з постачання товарів на загальну суму 710 223 грн. як операції з безоплатно отриманих товарів від третіх осіб, а тому відповідачем встановлено заниження інших доходів за безоплатно отримані товари, є необґрунтованим, оскільки не підтверджений жодними доказами.

За весь час господарської діяльності позивачем не отримувалося безоплатно будь-яких товарів / послуг від жодного з контрагентів, що підтверджується податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, під час спірної перевірки відповідачем отримано усі первинні документи, якими підтверджується реальність господарських операцій, досліджуваних відповідачем та рух активів платника податків, водночас, контролюючим органом не здійснено їх належного аналізу.

Позивачем також звернуто увагу на те, що у перевіряємий період ТОВ «Сірмой» було зареєстровано як платника податків, в той час, як встановлений контролюючим органом факт анулювання свідоцтва платника податків ТОВ «Сірмой» відбулося після здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом.

В свою чергу, матеріали кримінального провадження, порушеного за фактом наявності ознак фіктивного підприємництва у ТОВ «Електронпром Пласт», а саме протокол допиту директора ТОВ «Електронпром Пласт», не є належним доказом безтоварності операцій, проведених між позивачем та цим контрагентом, оскільки відповідний вирок суду відсутній.

Зокрема, встановлений контролюючим органом факт неподання звітності до контролюючого органу ТОВ «Сірмой» та ТОВ «Електронпром Пласт» не несе будь-яких несприятливих наслідків для ТОВ «СІТІ САЙТ», оскільки юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Враховуючи зазначене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити та скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення, винесені на підставі протиправних висновків Акта перевірки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Через канцелярію суду 07.06.2018 року позивачем подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2018 року клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін задоволено. Судове засідання призначено на 03.09.2018 року.

Через канцелярію суду 17.07.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки під час спірної перевірки проведеним аналізом даних Єдиного реєстру податкових накладних та отриманої податкової інформації по постачальникам-контрагентам ТОВ «Сірмой» та ТОВ «Електронпром Пласт» контролюючим органом встановлено невідповідність номенклатури придбаного та реалізованого товару, придбаного ТОВ «СІТІ САЙТ».

Крім того, підприємства - контрагенти позивача зареєстровані на підставних осіб, які не мали відношення до діяльності підприємства та не здійснювали фактичної господарської діяльності від імені ТОВ «Сірмой» та ТОВ «Електронпром Пласт».

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що складені первинні документи між позивачем та зазначеними контрагентами не мають юридичної сили та не можуть були підставою для збільшення в податковому обліку сум валових витрат та (чи) податкового кредиту.

Враховуючи зазначене, ГУ ДФС у м. Києві просить суд відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 03.09.2018 року прибули представники сторін.

В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про виклик свідка, проти задоволення якого представник позивача заперечує.

Заслухавши вступні слова представників сторін, судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідка у зв`язку із відсутністю необхідності у його допиті.

Судом оголошено перерву у судовому засіданні до 26.11.2018 року та встановлено сторонам строк для подання додаткових пояснень та доказів у разі їх наявності.

Через канцелярію суду 03.10.2018 року представником позивача подані письмові пояснення щодо господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «Електронпром Пласт» та ТОВ «Сірмой».

У судове засідання 26.11.2018 року прибув представник позивача, яким заявлено клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

З огляду на неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи представника відповідача, враховуючи достатність доказів у матеріалах справи, суд дійшов висновку про задоволення клопотання представника позивача та здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Щодо процесуального правонаступництва.

Відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Судом встановлено, що згідно з відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державна фіскальна служба України () з 17.05.2019 року перебуває у стані припинення.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" зареєстровано юридичну особу 17.05.2019 року, номер запису: 1 085321, Державну податкову службу України ().

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» Державна податкова служба України та Державна митна служби України є правонаступниками прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Згідно з відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві () з 17.05.2019 року перебуває у стані припинення.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №537 зареєстровано юридичну особу 30.07.2019 року, номер запису: 1 086626, Головне управління Державної податкової служби у м. Києві ().

Таким чином, суд дійшов висновку про заміну відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві () на правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві ().

В той же час, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року № 1074, дія якого поширюється, в тому числі, і на територіальні органи міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять в разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якою приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

На виконання Указу Президента України від 08.11.2019 року №837 «Про невідкладні заходи з проведення реформ та зміцнення держави» Кабінетом Міністрів України 30.09.2020 року прийнято постанову №893 «Про деякі питання територіальних органів ДПС», відповідно до якої територіальні органи ДПС перестануть існувати як юридичні особи публічного права.

З метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року №893 «Про деякі питання територіальних органів ДПС», з урахуванням вимог Закону України від 30.09.2020 року №3166-VІ «Про центральні органи виконавчої влади» (зі змінами), Положенням про Державну податкову служб) України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.3019 року №227 (зі змінами), наказу ДПС України від 30.09.2020 року №529 «Про утворення територіальних органів ДПС», ДПС України наказом від 12.11.2020 року №643 затверджено Положення про Головне управління ДПС у місті Києві.

Територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Відповідно до наказу Державної податкової служби України від 30.09.2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком.

Серед переліку територіальних органів Державної податкової служби, що утворюються визначено Головне управління ДПС у м. Києві та Головне управління ДПС у Закарпатській області.

Відповідно до Положення про Головне управління ДПС у м. Києві, затвердженого наказом ДПС України від 12.11.2020 року №643 Головне управління ДПС у м. Києві є територіальним органом, утвореним на правах відокремленою підрозділу ДПС України, та є правонаступником прав та обов`язків ГУ ДПС у м. Києві ().

Згідно з наказом ДПС України від 24.12.2020 року №755 «Про початок здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» з 01 січня 2021 року територіальні органи ДПС, утворені як її відокремлені підрозділи, розпочинають здійснення повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються як юридичні особи.

Таким чином, з 01.01.2021 року ДПС України функціонує як єдина юридична особа, що складається з центрального апарату та територіальних органів, утворених як її відокремлені підрозділи (без статусу юридичних осіб).

Отже, станом на день розгляду справи, функції та повноваження Головного управління ДПС у місті Києва, перейшли до його правонаступника - відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ ВП: 44116011), з огляду на що, в порядку статті 52 КАС України суд замінює відповідача у справі - Головне управління ДПС у м. Києві на відокремлений підрозділ Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ ВП: 44116011).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 10.08.2017 року у справі №756/10077/17 (1-кс/756/1439/17) у межах кримінального провадження №50000055 від 30.06.2016 року надано прокурорам Київської міської прокуратури №5 та слідчим слідчої групи СУ ФР ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у місті Києві дозвіл на призначення документальних позапланових перевірок, зокрема, ТОВ «Сіті Сайт» () з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства, повноти нарахування та своєчасності сплати податків при взаємовідносинах з ТОВ «Сірмой» (), ТОВ «Сільвер Трейд Груп» (), ТОВ «Люкс Консорінс» (), ТОВ «Електронпром Пласт» () за період з 01.01.2015 по 30.06.2017, проведення якої доручено ГУ ДФС у м. Києві.

У період з 26.01.2018 року по 01.02.2018 року відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС у м. Києві, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «СІТІ САЙТ» () податкового законодавства при проведення фінансово-господарських взаємовідносин ТОВ «»Сірмой» (код Є), ТОВ «Сільвер Трейд Груп» (), ТОВ «Люкс Консорінс» (), ТОВ «Електронпром Пласт» () на предмет своєчасності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів за період з 01.01.2015 року по 30.06.2017 року, про що складено Акт від 08.02.2018 року 327/26-15-14-07-01-10/40224188 (далі також - Акт перевірки).

За висновками Акта перевірки контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «СІТІ САЙТ»:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135. 1 статті 135 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 114 372, 00 грн., у тому числі за 2016 рік в сумі 114 372, 00 грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок додану вартість на загальну суму 127 080, 00 грн., в тому числі за липень 206 року в сумі 49 968, 00 грн. за вересень 2016 року в сумі 77 112, 00 грн.

На підставі висновків Акта перевірки ГУ ДФС у м. Києві винесені:

- податкове повідомлення-рішення від 22.02.2018 року № за грошовим зобов`язанням з податку на додану вартість у розмірі 158 850, 00 грн. ( за основним платежем +127080, 00 грн.; за штрафними санкціями 31770, 00 грн.);

- податкове повідомлення-рішення від 22.02.2018 року № за грошовим зобов`язанням з податку на прибуток у розмірі 142 965, 00 грн. ( за основним платежем +114372, 00 грн.; за штрафними санкціями 28593, 00 грн.).

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «СІТІ САЙТ» 12.03.2018 року подано скаргу до Державної фіскальної служби України (вих. №30055016 від 12.03.2018 року).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 03.05.2018 року №15247/6/99-99-11-01-02-25 податкові повідомлення-рішення від 22.02.2018 року №, № залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Вважаючи висновки Акта перевірки та винесені з підстав останніх податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, додаткові пояснення, заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами і доповненнями, в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) (далі також - ПК України), яким, зокрема, встановлено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 20.1.4. пункту 20.1. статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1. статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з підпунктом 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1. статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин, зокрема, отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Згідно з пунктами 78.4. - 78.8. статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Строки проведення документальної позапланової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.

Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної позапланової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу.

Порядок оформлення результатів документальної позапланової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Згідно з пунктом 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження).

У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов`язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до абзац 1 пункту 86.3 статті 86 ПК України акт (довідка) документальної виїзної перевірки, що визначено статтями 77 і 78 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, та реєструється у контролюючому органі протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, - протягом 10 робочих днів).

Відповідно до пунктів 86.8, 86.10 статті 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

В акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника.

Щодо підстав проведення перевірки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №813/5892/15, предметом перегляду якої був наказ на проведення перевірки, прийнятий на підставі положень підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України, звернуто увагу на те, що ухвала слідчого судді та наказ контролюючого органу на проведення документальної позапланової виїзної перевірки мають різну правову природу та різні правові наслідки.

Зокрема, порядок проведення перевірок контролюючими органами визначається спеціальним податковим законодавством, що зумовлює виокремлення суб`єктів таких правовідносин (контролюючий орган як суб`єкт владних повноважень та платник податків), зміст правовідносин (здійснення суб`єктом владних повноважень функцій, що передбачені законодавством), а також можливість оскаржити відповідний наказ контролюючого органу в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала слідчого судді, якою надано дозвіл на проведення перевірки, може бути оскаржена в порядку кримінального судочинства, що підтверджується зокрема, правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах, що викладена в постанові від 23.05.2018 року у справі № 243/6674/17-к.

Судом встановлено, що ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 10.08.2017 року у справі №756/10077/17 (1-кс/756/1439/17), на підставі якої призначено спірну перевірку, постановлено у межах кримінального провадження №50000055 від 30.06.2016 року.

Отже, основною метою проведення позапланової документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства відповідно до пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України, є отримання інформації, що може мати суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням зазначеного, зважаючи на висновки, зроблені у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що наказ виданий відповідно до вимог підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України та на підставі ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення позапланової виїзної перевірки саме з метою збору доказів у межах кримінального провадження, а не для виконання контролюючим органом визначених ПК України повноважень.

Щодо суті встановлених ГУ ДФС у м. Києві порушень податкового законодавства України позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.27. пункту 14.1 статті 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Платники податку на прибуток - виробники сільськогосподарської продукції, які обрали річний податковий (звітний) період відповідно до підпункту 137.4.1 пункту 137.4 статті 137 цього Кодексу, фінансовий результат до оподаткування за податковий (звітний) період обчислюють шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування за минулий звітний рік на фінансовий результат до оподаткування за перше півріччя такого року та збільшення на фінансовий результат до оподаткування за перше півріччя поточного звітного року, що визначені відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

Відповідно до пункту 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Абзацом 1 пункту 138.2 пункту 138.8 статті 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9. пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За результатами спірної перевірки контролюючий орган дійшов висновку про безтоварність господарських операцій між ТОВ «СІТІ САЙТ» та контрагентами ТОВ «Сірмой» та ТОВ «Електронпром Пласт», керуючись, зокрема, проведеним аналізом Єдиного реєстру податкових накладних та отриманої податкової інформації про ТОВ «Сірмой» та ТОВ «Електронпром Пласт», за наслідком чого встановлено невідповідність номенклатури придбаного та реалізованого товарів.

Щодо взаємовідносин ТОВ «СІТІ САЙТ» із ТОВ «Сірмой» за період з 01.01.2015 року по 30.06.2017 року, контролюючим органом та судом встановлено, що останні відбувалися на підставі Договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року №3-16, згідно із змістом якого, ТОВ «Сірмой» (Постачальник) та ТОВ «СІТІ САЙТ» (Покупець).

Відповідно до пункту 1 Договору Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцеві товар в асортименті, в кількості та по ціні, що зазначені у видаткових накладних (актах виконаних робіт) на умовах цього Договору, а Покупець зобов`язується прийняти такий товар та оплатити в порядку у відповідності до Договору. Предметом продажу є товари (послуги), визначені у видаткових накладних (актах виконаних робіт), які є невід`ємною частиною даного Договору.

Порядок поставки продукції та їх оплата встановлені пунктами 3 та 4 Договору купівлі - продажу №3-16.

Відповідно до пункту 3.3 Договору купівлі-продажу №3-16, датою отримання вважається дата фактичної передачі Товару, що зазначається у видатковій накладній.

Згідно з пунктом 4.1. цього Договору, оплата Товару Покупцем здійснюється у формі 100 % оплати після відпустку товару протягом 30 днів з моменту підписання видаткових накладних на підставі цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

З матеріалів справи, а саме, копії видаткової накладної від 22.09.2016 року №РН-0000248 судом встановлено, що на виконання умов Договору купівлі-продажу №3-16 від 22.09.2016 року ТОВ «Сірмой» поставлено наступні товари: «підставки під 4 види листівок» у кількості 1200 шт. та «підставки під 6 видів листівок» у кількості 405 шт. на загальну суму з ПДВ 150629, 40 грн. (з якої ПДВ 25104, 90 грн.).

В свою чергу, факт оплати підтверджується рахунком-фактурою «СФ-0000122» від 22.09.2016 року на загальну суму 150639, 40 грн. та випискою з банку по рахунку № НОМЕР_1 , долученими позивачем в якості додатків до позовної заяви.

Крім того, позивачем надані суду докази подальшої реалізації придбаного товару у ТОВ «Сірмой», іншим покупцям, зокрема, Договір №01/09-2016 від 02.09.2016 року, на підставі якого позивачем поставлено ТОВ «Пос Стор» «підставки під 4 види листівок» у кількості 1200 шт. та «підставки під 6 видів листівок» у кількості 405 шт. на загальну суму з ПДВ 155 327 грн. (з якої ПДВ 25887, 90 грн.), що підтверджується видатковою накладною від 22.09.2016 року №20.

Зокрема, до матеріалів справи позивачем долучено копію податкової накладної від 22.09.2016 року №92206, складену ТОВ «Сірмой» на ТОВ «СІТІ САЙТ» на суму з ПДВ 150 629, 40 грн., яку, відповідно до копії Квитанції №1 прийнято до реєстрації у ЄРПН.

Щодо взаємовідносин ТОВ «СІТІ САЙТ» із ТОВ «Електронпром Пласт» за період з 01.01.2015 року по 30.06.2017 року, контролюючим органом та судом встановлено, що останні відбувалися за відсутністю факту оформлення відповідного договору.

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, викладеній у постанові від 19.03.2019 року у справі №809/1718/15), яку запроваджено Верховним Судом України в постанові від 15.12.2015 року у справі № 21-4266а15, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав й обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) у майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Тож господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків і руху його капіталу.

З матеріалів справи судом встановлено, що правовідносини, які склалися між позивачем та ТОВ «Електронпром Пласт» за своєю правовою природою є правовідносинами договору поставки, що підтверджується долученими позивачем доказами: видатковою накладною №РН-0000245 від 29.07.2016 року про поставку товару «Промо стенд 10000*2570*600» у кількості 2 шт. на загальну суму 299808, 20 грн. (з яких ПДВ 49968,03 грн.), видатковою накладною №РН-0000248 від 26.09.2016 року про поставку товару «Промо стенд 10000*2570*600» у кількості 2 шт. на загальну суму 208029, 79 грн. (з яких ПДВ 34671, 63 грн.), видатковою накладною №РН-0000249 від 28.09.2016 року про поставку товару «Промо стенд 10000*2570*600» у кількості 1 шт. на загальну суму 104014, 90 грн. (з яких ПДВ 17335,82). Загальна вартість складає 611852, 89 грн.

Факт оплати підтверджується наступними документами: рахунком-фактурою №СФ-0000178 від 26.09.2016 року на суму 208029, 79 грн., рахунком-фактурою №СФ-0000179 від 28.09.2016 року на суму 104014, 90 грн., рахунком-фактурою №СФ-0000122 від 29.07.2016 року на суму 299808, 00 грн. та випискою з банку по рахунку № НОМЕР_1 .

Позивачем також надані суду докази подальшої реалізації придбаного товару у ТОВ «Електронпром Пласт», іншим покупцям, зокрема, Договір №01-16 від 14.04.2016 року, на підставі якого позивачем поставлено ТОВ «Чейл Юкрейн» «Промо стенд 10000*2570*600» у кількості 4 шт. на загальну суму з ПДВ 589 759, 48 грн. (з якої ПДВ 117 951, 90 грн.), що підтверджується видатковою накладною від 05.10.2016 року №25.

Зокрема, до матеріалів справи позивачем долучено копії податкових накладних від 29.07.2016 року №72914 на суму з ПДВ 299 808, 20 грн., від 26.09.2016 року №92614 на суму з ПДВ 208 029, 79 грн., від 28.09.2016 року №92810 на суму з ПДВ 104 014, 90 грн., які відповідно до копій Квитанцій №1 прийнято до реєстрації у ЄРПН.

Щодо відповідності документів, досліджуваних контролюючим органом під час спірної перевірки та судом в межах розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 16.07.1999 року №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент здійснення господарський операцій між позивачем та контрагентами) (далі також - Закон №996) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зауважує, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством, а для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Видаткова накладна - це первинний документ, що підтверджує факт постачання товарів (товарно- матеріальних цінностей), як правило, від постачальника до покупця.

Дослідивши подані позивачем до суду та спірної перевірки видаткові накладні, судом встановлено їх повну відповідність вимогам Закону №996 до первинних документів, з огляду на що, останні є належними та допустимими доказами, дефектність яких податковим органом не доведено.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 201. 1 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Верховним Судом у своїй постанові від 13.03.2018 року у справі № 809/1062/17 зроблено висновок про обґрунтованість відхилення доводів контролюючого органу щодо відсутності реального характеру господарських операцій позивача, зважаючи на те, що вони ґрунтуються виключно на припущеннях, які в свою чергу базуються на узагальненій податковій інформації без дослідження первинних документів позивача. При цьому, можливе порушення контрагентом податкової дисципліни не може свідчити про відсутність у позивача права, за результатами господарської діяльності з таким контрагентом, на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, з огляду на відсутність дослідження та аналізу господарських операцій за результатами здійснення яких, сформовано позивачем податковий кредит.

Згідно з абзацами 1-5 пункту 201.10 статті 201ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Відповідачем не надано суду доказів не прийняття до реєстрації податкових накладних, складених ТОВ «Електропром Пласт» та ТОВ «Сірмой», в той час, як позивачем долучено до матеріалів справи відповідні квитанції про прийняття податкових накладних.

Так, Податковим кодексом України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податків належно оформленої податкової накладної. Отже, коли на момент перевірки платника податку, суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, відповідають сумам у податкових накладних, податковий кредит покупця вважається підтвердженим податковими накладними, за умови, що вони не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка видала податкову накладну, містять, зокрема, відомості про придбані товари (роботи, послуги), їх вартість, дату здійснення операції та відповідну суму податку на додану вартість.

Суд зауважує, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Таким чином, висновки контролюючого органу мають базуватися за результатами проведеної перевірки безпосередньо на підставі дослідження наданих первинних документів, тим паче, що платником податку були пред`явлені необхідні первинні документи, які є підставою для належного формування складу податкового кредиту.

Судом встановлено, що у Акті перевірки контролюючим органом не вказано, які саме помилки чи недоліки у документах виявлено, які саме документи позивачем оформлено формально, неякісно тощо, яким чином такі недоліки/помилки можуть ставити під сумнів реальність господарських операцій, які саме факти неможливо встановити, дослідити на підставі наданих документів.

Крім того, важливим для визнання реальності господарської операції є сам первинний документ, який підтверджує її здійснення, його наявність та факт здійснення такої господарської операції як такої. Недоліки форми документу не можуть ніяким чином нівелювати факту реалізації господарської операції та поставити під сумнів її реальність.

Отже, на переконання суду, позивачем доведено відсутність факту безтоварності операцій, які відбулися між ТОВ «СІТІ САЙТ» та ТОВ «Електропром Пласт», ТОВ «Сірмой» в перевіряємий контролюючим органом період.

Щодо встановлення контролюючим органом відсутності реального характеру господарських операцій на підставі аналізу ЄРПН, суд зазначає наступне.

Процес аналізу інформаційних баз даних ДПС України та ЄРПН є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджується податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.

Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 року у справі № 811/2154/13-а зазначено, що будь - яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального Закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись належними.

Податковий орган як орган державної влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Таким чином, висновки контролюючого органу, які ґрунтуються лише на посиланнях на відомості з баз даних ДПС України та ЄРПН не є належним та самосійним доказом нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Щодо тверджень контролюючого органу про наявність недоліків у товарно-транспортних накладних, суд зазначає наступне.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 15.05.2019 року у справі №804/12339/13-а, від 30.08.2019 року у справі №804/17176/14, відсутність товарно-транспортних накладних або їх окремі недоліки не є обставиною, яка б давала беззаперечні підстави стверджувати про відсутність у платника податків права на формування своїх даних податкового обліку, зокрема, податкового кредиту/валових витрат, оскільки зазначені документи є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами перевезення, а не договорам поставки.

Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, встановлено, що товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Водночас, вказаними Правилами не встановлено правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, висновки, викладені у Акті перевірки в частині неналежного складання товарно-транспортних накладних не є обов`язковими при перевірці реальності здійснення господарської операції за договором поставки та не впливає на формування податкового кредиту позивачем.

Зокрема, з матеріалів справи та змісту Акта перевірки спірні господарські операції, досліджені податковим органом в межах перевірки здійснено між позивачем та контрагентами в період, коли останніми виконувалися зобов`язання з ведення та подання податкової звітності, що відповідачем не спростовано та не заперечується.

Крім того, суд зауважує, що звітування контрагентів до контролюючих органів, а також перебування господарюючих суб`єктів за юридичною адресою не є критерієм правового статусу платника податків (позивача) щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

Такий правовий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.06.2018 року у справі № 2а-1484/12/1370.

Щодо посилання у Акті перевірки на Протокол допиту свідка від 02.10.2017 року, а саме громадянина ОСОБА_1 як засновника ТОВ «Електропром Пласт» (далі також - Протокол допиту), яким заперечується здійснення фінансово-господарської діяльності цього підприємства, зокрема, у 2016 році, суд зазначає наступне.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, зокрема, у постановах від 29.01.2021 року у справі №826/8752/16, від 04.03.2021 року у справі №240/6140/19, документи, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, що виключає можливість формування даних податкового обліку на підставі таких документів.

Проте, висновок про нереальність господарської операції, побудований на обставинах іншої справи у межах кримінального провадження, не може визнаватися обґрунтованим без повного та всебічного дослідження обставин конкретної операції та надання оцінки окремим взаємовідносинам сторін.

Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.04.2021 року у справі № 826/13473/17.

Дослідивши долучений відповідачем Протокол допиту свідка від 02.10.2017 року, а саме, громадянина ОСОБА_1 як засновника ТОВ «Електропром Пласт», на який відповідач посилається у Акті перевірки (стор.13), складений у межах кримінального провадження №0000055, судом встановлено, що допитуваним дійсно заперечується здійснення фінансово-господарської діяльності, крім інших, ТОВ «Електропром Пласт» у 2016 році.

В той же час, до матеріалів справи 21.06.2018 року представником позивача долучено копію нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Світланою Валентинівною Заяву громадянина ОСОБА_1 , персональні відомості якого співпадають із персональними даними громадянина ОСОБА_1 , вказаними у Протоколі допиту, та справжність підпису якого також нотаріально засвідчено.

Відповідно до змісту Заяви, ОСОБА_1 з 21.06.2016 року по 13.12.2017 року займав посаду директора ТОВ «Електропром Пласт» () та підтверджує факт того, що між ТОВ «Електропром Пласт» в особі директора ОСОБА_1 , що діяв на підставі статуту, та ТОВ «СІТІ САЙТ» () в особі директора ОСОБА_2 , що діяв на підставі статуту, укладено договір на поставку промо-стендів (1000*2570*600) у кількості 5 штук. Загальна сума поставки за придбаний товар складала 611852, 89 грн. і була оплачена ТОВ «СІТІ САЙТ» на підставі виставлених рахунків - фактури №СФ-0000178 від 26.09.2016 року, №СФ-0000179 від 28.09.2016 року та №СФ-0000122 від 29.07.2016 року. Товар перевозився самостійно ТОВ «СІТІ САЙТ».

Заяву зареєстровано в реєстрі за №1093.

Згідно з частинам першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Факт фіктивності господарської діяльності не може залишитися неврахованим судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення, зокрема відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту, є безпідставними.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №120/4208/18-а.

Суд заважує, що відповідачем не надано контраргументів та доказів, якими б були спростовані нотаріально засвідчені відомості, надані особою - засновником підприємства, фіктивна діяльність якого не встановлена в судовому порядку під час проведення спірної перевірки позивача.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Також платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.04.2021 року у справі № 160/8965/19.

На переконання суду, в межах спірних правовідносин позивачем доведено товарність операцій із ТОВ «Електропром Пласт» наданими суду документами, що відповідачем не спростовано, в той час, як лише Протокол допиту не є достатнім доказом зворотного та доказом того, що позивачу було відомо про недобросовісність контрагента.

Крім того, відповідно до частини першої статті 23 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частиною другою цієї статті визначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд не приймає Протокол допиту як достовірний доказ безтоварності господарської операцій між позивачем та ТОВ «Електропром Пласт», оскільки доказів того, що цьому Протоколу допиту надано оцінку судом в межах кримінального провадження №0000055, ГУ ДФС у м. Києві в межах розгляду справи №826/7879/18 не надано.

Зазначена правова позиція суду не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 09.03.2021 року у справі №826/7270/18, гідно з якою, належними доказами можуть бути лише встановлені вироком суду обставини, у тому числі щодо причетності або обізнаності позивача у цьому. Проте доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, контролюючим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі № 816/809/17, від 24.04.2018 року у справі № 2а/0370/205/12, 20.03.2019 року у справі № 813/1979/15, 22.07.2020 року у справі № 620/3925/18.

Крім цього, у Акті перевірки відповідач посилається на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13.11.2017 року, разом з тим, номеру справи (провадження), у межах якої цю ухвалу постановлено, відповідачем не вказано, а фігуранти кримінального провадження - знеособлені, що унеможливлює надання судом оцінки встановленого відповідачем в межах спірної перевірки.

Верховний Суд у постанові від 23.05.2018 року у справі № 2а-102/09/0770 дійшов висновку, що порушення платником податку - постачальником податкового законодавства може бути підставою для позбавлення іншого платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту лише за встановленого факту сприяння останнім першому в ухиленні від виконання податкового обов`язку або факту їхніх сумісних дій по створенню схеми незаконної мінімізації податкових зобов`язань.

В свою чергу, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 815/3526/17, невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Таким чином, платник податків не може нести відповідальність за дії контрагентів при відсутності вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як елемента верховенства права (статті 8 Конституції України), індивідуалізації відповідальності (статті 61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (статті 129 Конституції України).

Згідно із статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Булвес АД» проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини (далі також - Суд) вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяженню компанії заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Аналогічні висновки Європейського Суду з прав людини викладено у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії.

Також, у справі «Інтерсплав» проти України» (2007 рік, заява № 803/02), Судом у пункту 38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання».

Перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу № 1, Європейським судом з прав людини застосовано принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає дотримання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Після проведення відповідної оцінки, Судом визнано, що «справедливий баланс» не дотримується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит / бюджетне відшкодування при відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, або доказів того, що йому було відомо / повинно було бути відомо про таку діяльність його постачальників.

Відповідно, Судом констатовано факт порушення статті 1 Протоколу № 1, якою гарантується право на мирне володіння майном.

Права на податковий кредит фактично прирівнюється до права власності на майно платника податку, відшкодування якого останній правомірно очікує від податкового органу.

Рішення ж Європейського суду з прав людини у податкових спорах не дозволяють поставити публічний інтерес (наповнення бюджету) вище приватного (свобода господарської діяльності та захист права власності).

Рішенням Суду по справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (заява №6689/03) у пункті 23 вказано, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Однак це не мало б прямого впливу на оподаткування організації-заявника.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.01.2018 року у справі № 826/1244/13-а, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника. за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та позбавлення його права сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Також, Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 року у справі № 811/2154/13-а зазначено, що «норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 06.02.2018 року у справі №816/166/15-а.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведені висновки суду, відповідач на виконання наведених вимог Кодексу, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності винесених на підставі Акту перевірки від 08.02.2018 року №27/26-15-14-07-01-10/40224188оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, у пункті 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Враховуючи вищевикладене, суд вважає такими, що підлягають скасуванню у повному обсязі податкові повідомлення-рішення від 22.02.2018 року № за грошовим зобов`язанням з податку на додану вартість у розмірі 158 850, 00 грн. ( за основним платежем +127080, 00 грн.; за штрафними санкціями 31770, 00 грн.) та від 22.02.2018 року № за грошовим зобов`язанням з податку на прибуток у розмірі 142 965, 00 грн. ( за основним платежем +114372, 00 грн.; за штрафними санкціями 28 593, 00 грн.).

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У матеріалах справи міститься платіжне доручення від 07.05.2018 року №442 на суму 4 527, 23 грн., яким підтверджується сплата позивачем судового збору за подання позовної заяви.

З огляду на задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, суд дійшов висновку про стягнення сплаченої суми судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ ВП: 44116011) на користь ТОВ «СІТІ САЙТ».

Керуючись статтями 6, 9, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ САЙТ» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.02.2018 року № за грошовим зобов`язанням з податку на додану вартість у розмірі 158 850, 00 грн. ( за основним платежем +127080, 00 грн.; за штрафними санкціями 31770, 00 грн.);

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.02.2018 року № за грошовим зобов`язанням з податку на прибуток у розмірі 142 965, 00 грн. ( за основним платежем +114372, 00 грн.; за штрафними санкціями 28593, 00 грн.).

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ ВП: 44116011, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) суму судового збору у розмірі 487, 20 грн. (чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ САЙТ» (, адреса: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, буд. 16М).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІ САЙТ» (, адреса: 01015, м.Київ, вул. Лаврська, буд. 16М);

Відповідач: відокремлений підрозділ Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ ВП: 44116011, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Повне судове рішення складено 14.05.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна