Справа № 520/1851/21
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про відмову в залишенні позовної заяви без розгляду

19 травня 2021 р. Справа № 520/1851/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шевченко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника Головного управління ДПС у Харківській області про залишення позову без розгляду по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДФС в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДФС в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Головного управління ДПС у Харківській області та Головного управління ДФС в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані за 2000 - 2002 роки відпуски при звільненні;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області та Головне управління ДФС в Харківській області виплатити позивачу проіндексовану суму грошової компенсації за невикористані у 2008 році звільнення відпустки за 2000 - 2002 роки.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.05.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі в спрощеному провадженні в порядку ст. 262 КАС України.

Через канцелярію суду представник позивача надав клопотання, в якому просив залишити адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДФС в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії без розгляду.

З посиланням на постанови Верховного Суду від 13.11.2018 по справі № 804/958/17, від 12.02.2019 по справі № 807/12/18, від 13.05.2019 по справі № 120/4414/18-а, від 29.10.2020 по справі № 826/14300/17 представник відповідача наголошував на пропущенні позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом, встановленому частиною 5 статті 122 КАС України, оскільки ОСОБА_1 не міг не бути обізнаним з тим, що у 2008 році при звільненні його з займаної посади йому не було компенсовано грошову суму за невикористані відпустки за три роки з 17.07.2000 по 19.04.2003 під час вимушеного прогулу. Крім того, представник відповідача також зазначив, що твердження позивача перебіг процесуальних строків звернення до адміністративного суду слід обчислювати з урахуванням положення статті 233 КзпП України є необґрунтованими, оскільки такою статтею врегульовано строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Отже, наявні підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Позивач надав до суду клопотання, в якому заперечував щодо залишення позовної заяви без розгляду зазначивши, що у справі 815/6096/17 (К/9901/49528/18) Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року не розглядалось питання про порушення суб`єктом владних повноважень Конституційних прав позивача, яке визначено законодавством, про оплату праці. Саме тому позивач звернувся до суду у відповідності до вимог статті 233 КЗоТ України, за якою, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, клопотання представника відповідача є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Щодо строків звернення до суду з даним позовом, слід зазначити наступне.

Положеннями статті 122 КАС України визначено строки звернення до адміністративного суду.

Відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 вказаної вище статті).

В позовній заяві позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідачів виплатити позивачу проіндексовану суму грошової компенсації за невикористані у 2008 році звільнення відпустки за 2000 - 2002 роки.

У відповідності до приписів ст. 19 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року N565-XII (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби у 2008 році) форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно п. 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби ) вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 КЗпП України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Отже грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком.

Дана позиція суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду щодо застосування строків звернення до суду з позовом щодо стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, викладеними в постанові від 04 травня 2018 року по справі №808/858/16.

Отже, позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Посилання представника відповідача в обґрунтування своїх висновків стосовно порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом на позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі від 13 травня 2019 року по справі №120/4414/18-а, в постановах від 12 лютого 2019 року по справі №807/12/18, від 29 жовтня 2020 року по справі №826/14300/17 та від 13 листопада 2018 року по справі №804/958/17, суд не приймає до уваги, оскільки у вказаних вище справах Верховним Судом досліджувадися питання щодо дотримання строків звернення до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою, в яких були зовсім інші предмети позову (справа №804/958/17 - оскарження податкових повідомлень-рішень, прийнятих податковим органом; справа №120/4414/18-а - оскарження відмови пенсійного органу щодо перерахунку щомісячної основної державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; справа №826/14300/17 - оскарження податкового повідомлення-рішення, прийнятого податковим органом; справа №807/12/18 - оскарження наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення позивача на службі в органах Національної поліції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Таким чином, заява представника відповідача про залишення позову без розгляду є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись положеннями ст. ст. 122, 240, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника Головного управління ДПС у Харківській області про залишення позову без розгляду по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДФС в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили після її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Шевченко О.В.