Справа № 400/3730/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2021 р. № 400/3730/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Ковальського Є.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Баранова В.Л., представника відповідача - Служби судової охорони - Кашука О.В., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, представника відповідача - Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області - Денисової Т.В. за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Служби судової охорони, вул. Вознесенський узвіз, 10-б, м. Київ, 01601, Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001,

про:визнання протиправним та скасування наказу від 01.07.2020 № 316 о/с; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправним і скасувати наказ Служби судової охорони (надалі Служба або відповідач 1) по особовому складу № 316 о/с від 01.07.2020 та поновити позивача на посаді начальника Територіального управління Служби у Миколаївській області;

стягнути зі Служби суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рапорт про звільнення за власним бажанням він подав «… під безпосереднім тривалим і жорстким моральним тиском начальника управління Служби … ОСОБА_2 …». Як вказав позивач, в межах передбаченого статтею 38 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП) двотижневого строку він відкликав рапорт про звільнення, вийшов на роботу та виконував обов`язки за посадою. За таких обставин, на думку ОСОБА_1 , відповідач 1 звільнив його незаконно.

Ухвалою від 15.10.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову шляхом заборони (до набрання рішенням суду законної сили) оголошувати і проводити конкурс на заміщення вакантної посади начальника територіального управління Служби у Миколаївській області.

Ухвалою від 21.10.2020 суд задовольнив заяву Служби про розгляд справи за правилами загального позовного провадження і клопотання Служби про залучення до участі у справі як співвідповідача територіального управління Служби у Миколаївській області (надалі Теруправління або відповідач 2).

Служба позов не визнала, вказала, зокрема, у відзиві (т. с. 1, ар. 131-142), що порядок звільнення співробітників Служби встановлений затвердженим Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1052/0/15-19 «Положенням про проходження служби співробітниками Служби судової охорони» (надалі Положення). Наказ про звільнення позивача був виданий на підставі його рапортів і у відповідності до норм Положення. Як зазначив відповідач 1, твердження ОСОБА_1 про те, що подання рапорту про звільнення не відповідало його вільному волевиявленню, не підтверджені доказами. Відповідач 1 зауважив, що начальник управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби не був начальником позивача, тому не мав відповідних важелів для примусу позивача до звільнення. Рапорт ОСОБА_1 про відкликання рапорту про звільнення Служба отримала 14.07.2020, при тому, що датою спірного наказу є 01.07.2020, а датою звільнення 11.07.2020. Також відповідач 1 висловив думку про безпідставність посилання позивача на статтю 38 КЗпП, оскільки ця норма не підлягає застосуванню при звільненні співробітників Служби.

Відзив Теруправління (т. с. 1, ар. 241-243) за змістом майже збігається зі змістом відзиву Служби.

Правом подати відповіді на відзиви позивач не скористався.

В якості свідків в судовому засіданні були допитані позивач і посадові особи Служби та ОСОБА_3 : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (двічі), ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

В судовому засіданні позивач і його представник вимоги адміністративного позову підтримали, представники відповідачів проти його задоволення заперечували.

Як встановлено судом, наказом Служби від 10.03.2020 № 92 о/с «По особовому складу» (т. с. 1, ар. 98), переможець конкурсу ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Теруправління, прийнятий на службу до Служби з 11.03.2020 з присвоєнням йому в порядку переатестування спеціального звання підполковник Служби.

Відповідно до пункту 5.1, 5.3 затвердженого головою Служби 10.03.2020 «Положення про територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області» (т. с. 1, ар. 85-89), звільнення начальника Теруправління входить до компетенції голови Служби, начальник Теруправління підпорядковується безпосередньо голові Служби, а у пункті 6 цього Положення вказано, що Теруправління взаємодіє зі структурними підрозділами центрального органу управління Служби судової охорони та іншими територіальними управліннями (підрозділами) за напрямами діяльності з питань організації виконання завдань служби та забезпечення.

Згідно з наказом Служби від 26.06.2020 № 269 «Про виїзд у службове відрядження», 30.06.2020 до Теруправління прибули начальник управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби ОСОБА_2 , начальник управління охорони об`єктів суддів, органів та установ системи правосуддя центрального органу управління Служби ОСОБА_15 , начальник відділу інспектувань центрального органу управління Служби Мельник В.В.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 , зокрема, показав, що впродовж перебування на посаді він неодноразово отримував від керівництва Служби незаконні вказівки (з питань, в тому числі, придбання програмного забезпечення, однострою, проведення конкурсів на заміщення вакантних посад тощо), які відмовлявся виконувати. 30.06.2020 (приблизно о 13-30 год) вказані вище особи прибули до кабінету позивача і ОСОБА_2 сказав, що всі кадрові питання (в тому числі ті, що пов`язані з проходженням служби безпосередньо ОСОБА_1 ) вирішує саме він. ОСОБА_9 висловлював претензії до роботи позивача та погрожував йому. Наступного дня (01.07.2020), зранку (приблизно о 8-10 год), ОСОБА_2 , з посиланням на інформацію від голови Служби, наполягав на поданні позивачем рапорту про звільнення з 01.07.2020 за власним бажанням.

Відповідно до пункту 6.1 затвердженого наказом Служби від 06.05.2019 № 19 «Положення про управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби судової охорони» (т. с. 1, ар. 103-105), начальник вказаного Управління ( ОСОБА_2 ) під час виконання своїх завдань та функцій взаємодіє зі структурними підрозділами центрального органу управління Служби й територіальними управліннями, а також іншими органами державної влади, організаціями та установами.

01.07.2020 ОСОБА_1 подав до голови Служби 2 рапорти:

про звільнення зі Служби за власним бажанням з 01.07.2020 (т. с. 1, ар. 36);

про надання відпустки за пропорційно відпрацьований час на 11 діб за 2020 рік, з 01.07.2020 (т. с. 1, ар. 145).

Ці рапорти позивач віддав ОСОБА_2 в той же день (01.07.2020).

Зі слів допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 , рапорти позивача були передані голові Служби 01.07.2020.

01.07.2020 голова Служби видав наказ № 316 о/с «По особовому складу» (надалі Наказ, т. с. 1, ар. 35).

Пунктом 1 Наказу позивачу була надана щорічна оплачувана відпустка за 2020 рік тривалістю 11 календарних днів, з 01 по 11 липня 2020 року; пунктом 2 Наказу ОСОБА_1 був звільнений за служби зі підпунктом 7 пункту 2 розділу ХІІ Положення (за власним бажанням) 11 липня 2020 року; пунктом 3 Наказу тимчасове виконання обов`язків начальника Теруправління було покладено на підполковника Служби ОСОБА_16 , начальника відділу фізичної організації безпеки суддів та підтримки територіального управління Служби у Одеській області (відповідно до його рапорту від 01.07.2020, т. с. 1, ар. 37).

07.07.2020 ОСОБА_1 направив до голови Служби рапорт (надалі Рапорт від 07.07.2020, т. с. 1, ар. 6) такого змісту: «Поданий мій рапорт від 01.07.2020 року про звільнення зі Служби судової охорони за власним бажанням прошу відкликати та не розглядати у зв`язку з тим, що він був написаний під психологічним тиском».

Рапорт від 07.07.2020, відповідно до трекінгу Укрпошти (т. с. 1, ар. 7, 8, 9), був вручений уповноваженій особі Служби у поштовому відділенні 13.07.2020 (час 18:53).

13.07.2020 (перший робочий день після 11.07.2020) ОСОБА_1 , як вказано у позові, прибув до ОСОБА_3 і виконував обов`язки за посадою, що підтверджується, зокрема, фактом підписання ним «Звіту про надходження та використання коштів загального фонду (форма № 2д) за перше півріччя 2020 року», що був поданий в електронному вигляді до органу Державної казначейської служби (надалі Звіт, т. с. 1, ар. 5).

Як свідчить розписка (т. с. 1, ар. 101), 13.07.2020 позивач був ознайомлений з Наказом в частині звільнення, а також отримав трудову книжку, військовий квиток з повідомленням до військового комісаріату та повідомлення про надання декларації відповідно до статті 45 Закону України «Про запобігання корупції». Цю обставину ОСОБА_1 підтвердив у позовній заяві.

У відповідь на Рапорт від 07.07.2020 листом за підписом начальника управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби Білецького О. (від 03.08.2020 № 30/5-2008/20, т. с. 1, ар. 173) ОСОБА_1 був, зокрема, повідомлений про те, що «… нормативними документами, які регламентують діяльність Служби судової охорони, не передбачено механізму відміни виданих наказів про звільнення співробітника у зв`язку зі зміною його рішення …».

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач пояснив, що тиском, під яким був поданий рапорт про звільнення, він вважав слова ОСОБА_2 про те, що рішення про звільнення прийняв голова Служби.

Допитана судом свідок ОСОБА_4 , яка виконувала обов`язки начальника фінансово-економічного відділу ОСОБА_3 ), показала, що 13.07.2020, з метою направлення Звіту, використала електронний носій з цифровим підписом позивача, який знаходився у неї. 01.07.2020 (час 13-14 год) позивач повідомив її про те, що на час його відпустки виконувати обов`язки начальника Теруправління буде ОСОБА_16 . ОСОБА_4 вказала, що їй не відомо про те, що рапорт про звільнення позивач подав під тиском ОСОБА_2 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_5 показав, що 13.07.2020 позивача у приміщенні ОСОБА_3 не бачив, участі у нараді ОСОБА_1 не брав.

Допитаний судом свідок ОСОБА_6 показав, що 13.07.2020 позивача у приміщенні ОСОБА_3 не бачив.

Допитаний судом свідок ОСОБА_7 (провідний інспектор відділу по роботі з персоналом Теруправління) 18.02.2021 показав, що 01.07.2020 (приблизно о 10 год) ОСОБА_2 проінформував його про факт подання позивачем рапорту про звільнення. Наказ зі Служби надійшов поштою 6 або 7 липня 2020 року (точну дату не пам`ятає). Трудову книжку і військовий квиток позивача 13.07.2020 до ОСОБА_3 доставила з м. Київ «Нова Пошта». ОСОБА_1 отримав витяг з Наказу, трудову книжку і військовий квиток 13.07.2020. Про те, чи чинився на позивача тиск, ОСОБА_7 не відомо. В судовому засіданні 06.05.2021 свідок ОСОБА_7 показав, що не пам`ятає, коли та яким чином до Теруправління надійшов Наказ. Також свідок пояснив, що 01.07.2020 отримав повідомлення з управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби про видання Наказу.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_8 показав, що 30.06.2020 був свідком розмови позивача і ОСОБА_9 «на підвищених тонах».

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_2 показав, що 30.06.2020 переказав позивачу незадоволення голови Служби результатами його роботи. Факт примушування позивача до подання рапорту про звільнення заперечив.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_9 показав, що за дорученням голови Служби надавав методичну допомогу. Факт примушування позивача до подання рапорту про звільнення заперечив.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_10 показав, що 01.07.2020 (приблизно о 8-30 год) ОСОБА_1 повідомив йому про своє звільнення, пояснивши це тим, що «так вирішило керівництво». Свідком чинення ОСОБА_2 на позивача тиску з метою подання ним рапорту про звільнення ОСОБА_10 не був.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_11 показав, що 01.07.2020 йому стало відомо про якийсь конфлікт ОСОБА_1 з «комісією» ( ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 ). Свідком чинення ОСОБА_2 на позивача тиску з метою подання ним рапорту про звільнення ОСОБА_11 не був.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_12 показав, що 01.07.2020 ОСОБА_1 був дуже схвильований і сказав, що вимушений звільнитися. Свідком чинення ОСОБА_2 на позивача тиску з метою подання ним рапорту про звільнення ОСОБА_12 не був.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_13 показав, що 30.06.2020 (приблизно о 16-00 16-30 год) був свідком того, як ОСОБА_9 кричав на позивача. 01.07.2020 свідок бачив ОСОБА_1 , і той був у поганому стані. Свідком чинення ОСОБА_2 на позивача тиску з метою подання ним рапорту про звільнення ОСОБА_13 не був.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_14 показав, що 01.07.2020 позивач представив його ОСОБА_16 . Свідком чинення ОСОБА_2 на позивача тиску з метою подання ним рапорту про звільнення ОСОБА_14 не був.

Теруправління подало копії: довідок про планування службової діяльності Служби судової охорони станом на 13 та 14 липня 2020 року, що підписані т.в.о. начальника ОСОБА_3 ; копії листів від імені Теруправління від 13.07.2020 за підписом ОСОБА_17 , копії наказів Теруправління від 13.07.2020 за підписом ОСОБА_17 , копії порядку денного і протоколу службової наради Теруправління, що відбулась 13.07.2020 під головуванням ОСОБА_17 та за відсутності ОСОБА_1 (т. с. 1, ар. 59-74).

До відзиву на позов Служба додала копії наказів про встановлення щомісячної премії співробітникам центрального органу управління та начальникам територіальних управлінь Служби судової охорони, в тому числі й позивачу (надалі накази про преміювання, т. с. 1, ар. 106-111). Як зазначив відповідач 1, низький відсоток премії, що підлягала виплаті ОСОБА_1 , свідчить про те, що «… Позивачеві на час оспорюваних правовідносин було відомо про критичну оцінку його службової діяльності з боку керівництва Служби …».

Також до відзиву відповідач 1 додав копію «Акта службового розслідування за фактами можливих порушень законодавства з боку посадових осіб Служби судової охорони, відомості про які містяться у позовній заяві ОСОБА_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду» від 09.10.2020 (надалі Акт службового розслідування, т. с. 1, ар. 112-116).

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до змісту позовної заяви, суд мав оцінити докази, які містять інформацію щодо обставин подання позивачем рапорту про звільнення, та встановити, чи дотримався відповідач 1 при виданні Наказу вимог статті 38 КЗпП.

З урахуванням цього, суд не надав оцінки доказам, наданим відповідачем 1 (наказам про преміювання, Акту службового розслідування), оскільки в них відсутня інформація щодо відповідних обставин.

Відповідно до статті 161 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі Закон № 1402), Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.

Частиною шостою статті 163 Закону № 1402 визначено, що порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони визначається у відповідному положенні, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Відповідно до пункту 3 розділу І Положення, співробітниками Служби є громадяни, які в добровільному порядку прийняті на службу до Служби, склали Присягу співробітника Служби та яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.

Згідно з пунктом 1 розділу ХІІ Положення, звільнення співробітників зі Служби здійснюється: у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», і за станом здоров`я придатні до військової служби; у відставку якщо звільнені особи досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку.

Пунктом 2 розділу ХІІ визначені підстави для звільнення співробітника зі служби і припинення служби, в тому числі власне бажання (підпункт 7).

Днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до пункту 6 розділу Х Положення, у разі звільнення працівника зі служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення спеціального звання чи позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, у зв`язку з позбавленням спеціального звання в дисциплінарному порядку, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту співробітником) та невикористання ним щорічної основної відпустки за його бажанням надається невикористана відпустка з подальшими звільненням його зі служби.

Датою звільнення співробітника зі служби в такому разі є останній день відпустки.

Таким чином, Положення містять норми, якими встановлені як підстави для звільнення зі служби (припинення служби), так і порядок звільнення, тому суд відхилив як хибні доводи позивача про субсидіарне застосування норми КЗпП, якою врегульовано розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Крім того, суд зауважив, що, відповідно до статті 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

В пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1002 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено: «По справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору … працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗПпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою …».

В даному випадку строку попередження про звільнення не було (позивач просив його звільнити в день подання рапорту 01.07.2020), тому направлення відповідачу 1 Рапорту від 07.07.2020 не тягне за собою скасування Наказу, що був виданий 01.07.2020.

Матеріалами справи (зокрема, наданими відповідачем 2 письмовими доказами) спростовується твердження ОСОБА_1 про те, що після закінчення терміну відпустки він продовжував виконувати обов`язки начальника Теруправління. Обставини використання 13.07.2020 посадовою особою Теруправління цифрового підпису позивача викладені вище, і факт направлення нею Звіту жодним чином не доводить фактичне продовження виконання ОСОБА_1 посадових обов`язків.

Як вказано вище, правом звільнення начальника Теруправління наділений лише голова Служби.

В судовому засіданні позивач заперечив факт отримання ним від голови Служби вказівки про звільнення за власним бажанням. Більш того, ОСОБА_1 показав, що ані 30.06.2020, ані 01.07.2020 з головою Служби він не спілкувався.

Конфлікт між позивачем і посадовими особами центрального органу управління Служби (з якими начальник Теруправління взаємодіє, проте не підпорядковується ним безпосередньо), що, виходячи з показань свідків, мав місце 30.06.2020 у приміщенні Теруправління, не може бути розцінений судом як підтвердження тиску на позивача з боку голови Служби чи примусу для подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про безпідставність вимог ОСОБА_1 та, відповідно, про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати (сплачена ОСОБА_1 сума судового збору), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Дата складення повного судового рішення - 18 травня 2021 року.

Суддя В.В. Птичкіна