Справа № 120/7532/20-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Вінниця

20 квітня 2021 р. Справа № 120/7532/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

секретаря судового засідання: Литвина Д.С.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Кравчука М.О.,

представника відповідача: Чорнія М.І.,

представника третьої особи: Зорогляна А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Крижопільського районного територіального Центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України,

Крижопільського районного військового комісаріату,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вінницький обласний територіальний Центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України (як правонаступник Вінницького обласного військового комісаріату)

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Крижопільського районного військового комісаріату Вінницької області (далі Крижопільський РВК, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що з 01.11.2018 року вона працювала в Крижопільському районному військовому комісаріаті Вінницької області на посаді головного спеціаліста відділення комплектування. Разом із тим, 11.11.2020 року її звільнено зі служби відповідно до наказу №59 від 11.11.2020 року про припинення державної служби у зв`язку із скороченням штату державних службовців та реорганізацією (п.1 ст.87 Закону України Про державну службу).

Своє звільнення зі служби позивач вважає протиправним, адже, зважаючи наявність вільної посади головного спеціаліста державного службовця Збройних сил України у Крижопільському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, її фактичний стаж роботи на даній посаді та наявність у позивача відповідної освіти, мала бути переведена на зазначену позаду, оскільки згідно з вимогами діючого законодавства відповідач мав запропонувати позивачу переведення на вакантну посаду.

Наведені вище обставини, слугували підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 11.12.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Крижопільського районного територіального Центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без руху. Запропоновано позивачу у 10-денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, шляхом уточнення суб`єктного складу відповідача/відповідачів та/або прохальної частини позовної заяви. А також, за необхідності подати клопотання про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтувавши та вказавши підстави для її залучення до участі у справі, при цьому вказавши її статус. 17.12.2020 року недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою від 21.12.2020 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче засідання на 13.01.2021 року. Залучено до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано сторін завчасно до підготовчого судового засідання надати суду необхідні для вирішення спору докази через канцелярію суду, а саме, Позивачу: оригінали документів наданих в обґрунтування позовних вимог для огляду в судовому засіданні. Відповідачам: усі наявні докази, які можуть мати значення для вирішення даної справи та слугували підставою для звільнення ОСОБА_1 . Даною ухвалою також встановлено відповідачам та третій особі строк на подання заяв по суті позову.

11.01.2021 року на виконання ухвали суду позивачем надано додаткові докази.

Відповідно до довідки від 13.01.2021 року, складеної відповідальним працівником суду, адміністративна справа №120/7532/20-а за позовом ОСОБА_1 до Крижопільського районного територіального Центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, призначена до розгляду на 13.01.2021 року, знята з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному.

18.01.2021 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи, згідно яких Вінницький обласний територіальний Центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, вважає вимоги Позивача необґрунтованими та заперечує проти позову, зазначаючи, що дії Крижопільського районного військового комісаріату, правонаступником якого є Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, у вигляді видання наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.11.2020 року № 52 - є результатом виконання вимог та наказів вищестоящого керівництва, в підпорядкуванні якого перебуває останній, щодо здійснення реформування військових комісаріатів у районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Тому дії відповідача щодо звільнення позивача є обґрунтованими, та законними. Крім того, вимога Позивача про зобов`язання Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки запропонувати Позивачу іншу роботу є також не обґрунтованою, адже на Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки покладаються зовсім інші завдання та вимоги.

25.01.2021 року на виконання ухвали суду відповідачем надано додаткові докази.

Протокольною ухвалою від 02.02.2021 року, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, долучено до матеріалів відзив відповідача 1, додаткові докази, залучено Відповідача 2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 та оголошено перерву до 09.02.2021 року, для надання додаткових доказів. У відзиві зазначено, що Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в повній мірі погоджується з поясненням ІНФОРМАЦІЯ_4 та вважає вимоги Позивача необґрунтованими і не визнає їх повністю. Серед іншого вказує, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Військовий комісар Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не запропонував ОСОБА_1 посаду через те, що в неї відсутня вища юридична освіта (згідно диплому її освіта прирівнюється до початкової вищої), а також під час службової діяльності з її сторони були спроби саботажу вказівок керівника через сімейні обставини.

Відповідно до довідки від 09.02.2021 року, складеної відповідальним працівником суду, адміністративна справа №120/7532/20-а за позовом ОСОБА_1 до Крижопільського районного територіального Центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, Крижопільського районного військового комісаріату, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, призначена до розгляду на 09.02.2021 року, знята з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному.

11.02.2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про зміну підстав позову, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 , звільнено з підстав, передбачених пунктом 1 статті 87 Закону України "Про державну службу - скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни, структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, однак при звільненні з займаної посади на неї, як жінку, поширювались гарантії, встановлені ст.184 КзпП України, а саме: одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю.

23.02.2021 року відповідачем 1 подано відзив на заяву про зміну підстави позову, в якому зазначено, що відповідно до Переліку облікових спеціальностей працівників Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 19.10.2016 №543 Про затвердження Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України та Переліку облікових спеціальностей працівників Збройних Сил України, із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства оборони №604 від 20.11.2017 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2016 року. за №1456/29586 у штаті код облікової спеціальності працівника має таку структуру: 08-шифр галузі знань; 081-код спеціальності; 6-код рівня освіти (передбачає галузь знань та спеціальність Право), Згідно Переліку професійних назв робіт працівників Збройних Сил України (розділ ІХ, п.9) остання цифра коду облікової спеціальності відповідає коду рівня освіти і передбачає перший (бакалаврський) рівень вищої освіти за ступенем бакалавра. Військовий комісар Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не запропонував ОСОБА_1 посаду через те, що її рівень освіти не відповідає кваліфікаційним вимогам (згідно диплому її освіта середня, молодший спеціаліст). Таким чином, на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2020 року № 202 та штату №43/062 наказом військового комісара Крижопільського районного військового комісаріату від 11.11.2020 року №59 Позивачеві було припинено державну службу з 11 листопада 2020 року, у зв`язку із скороченням штату державних службовців внаслідок переформування Крижопільського районного військового комісаріату у Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Згідно посадових обов`язків даний наказ був погоджений службовцем ЗСУ Валентиною Кійко В.І. з резолюцією Зміст документа вимогам чинного законодавства відповідає. Негативних правових наслідків реалізації положень документа, у тому числі, порушень законодавства, що можуть створити передумови для нанесення економічних збитків державі не прогнозується. Підсумовуючи вищезазначене, потрібно зазначити, що дії Крижопільського районного військового комісаріату, правонаступником якого є Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, у вигляді видання наказу військового комісара Крижопільського районного військового комісаріату від 11.11.2020 року № 59 є результатом виконання вимог та наказів вищестоящого керівництва, в підпорядкуванні якого перебуває останній, щодо здійснення реформування військових комісаріатів у районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. Тому дії відповідача щодо звільнення позивача є обґрунтованими, та законними.

Також, ОСОБА_1 згідно заяви від 05.02.2021 року на підставі ст. 47 КАС України змінила підстави позову і стверджує, що вона одинока матір. Термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо. Необхідно підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Для цього мати може звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, з приводу чого буде постановлено рішення суду. Можна також звернутися до поліції у зв`язку з необхідністю розшуку батька у справі за позовом про стягнення аліментів. У цьому разі документом, який підтверджує факт неучасті батька у вихованні дитини, буде відповідна постанова слідчого. Також посилатися можна на акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; також підставою може стати довідка зі школи, садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або подібний акт, складений та підписаний сусідами. Слід додати, що зазначений перелік документів не є вичерпним, а єдиного встановленого зразка документа, який би засвідчував статус одинокої матері, немає. В особовій справі державного службовця ОСОБА_1 відсутні будь-які документи, які підтверджують, що вона дійсно є одинокою матір`ю. Під час роботи ОСОБА_1 питання про статус одинокої матері перед військовим комісаром не ставила. У заяві позивач вказує, що вона сама виховує та утримує доньку, яка не досягла 14 років, батько доньки проживає окремо, ніякої участі у вихованні не приймає. Дані обставини підтверджує рядом документів, проте, на переконання відповідача, вони не підтверджують з достатньою достовірністю відсутність участі батька у вихованні дитини. Отже, підстави вважати ОСОБА_1 одинокою матір`ю у Крижопільського РТЦК та СП (РВК) відсутні.

Протокольною ухвалою, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, долучено додаткові докази, прийнято заяву про зміну підстав позову та відкладено судове засідання 23.02.2021 року відкладено на 01.03.2021 року, для надання відповіді на відзив та ознайомлення з додатковими доказами.

Протокольною ухвалою, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання та відкладено судове засідання 01.03.2021 року на 10.03.2021 року.

10.03.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній не погоджується із твердженнями відповідача зазначеними у відзиві на позовну заяву та вважає за необхідне пояснити:

1) Щодо обов`язку запропонування звільненому працівникові вакантної посади.

У відзиві Відповідачем стверджується відсутність обов`язку пропонувати державному службовцю вакантної посади у випадку його скорочення. Оскільки Відповідач здійснюючи тлумачення ст.87 ЗУ Про державну службу останній вбачає особисте право суб`єкта призначення - пропонувати чи ні вакантну посаду. Однак, частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано ЗУ Про державну службу. Відповідно до частини першої статті 43 ЗУ Про державну службу підставами для зміни істотних умов державної служби є: ліквідація або реорганізація державного органу; зменшення фонду оплати праці державного органу; скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу. Відповідно до частини третьої статті 43 ЗУ Про державну службу зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Згідно правової позиції Верховного суду у справі № 815/4338/17 у випадку зміни принаймні однієї з указаних умов служби, суб`єкт призначення зобов`язаний повідомити державного службовця про це не пізніше як за 60 днів. Одночасно з повідомленням про зміну істотних умов служби суб`єкт призначення зобов`язаний запропонувати державному службовцю інші вакантні посади, які він може обійняти з урахуванням своєї кваліфікації.

Таким чином, Відповідач зобов`язаний був запропонувати Позивачці вакантну посаду.

2) Щодо відповідності освіти Позивачки кваліфікаційним вимогам.

Згідно диплому з відзнакою серія НОМЕР_1 від 23.06.2008 року Позивачка є молодшим спеціалістом за спеціальністю Правознавство.

П.п. 3 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положеннями Закону України Про вищу освіту установлено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра.

Відповідно до ст.5 ч.2 п. 3 Закону України Про вищу освіту молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової перед вищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

Суд встановив і сторонами визнається той факт, що наказом військового комісара Крижопільського районного військового комісаріату від 28.08.2020 року № 79 була попереджена про можливе звільнення у зв`язку з можливим скороченням посади та їй не було запропоновано інші вакантну посаду.

Також сторонами визнається та обставина, що відповідно до штату №43/062 в наявності вакантна посада головного спеціаліста командування, яка передбачає юридичну освіту, перший (бакалаврський) рівень вищої освіти за ступенем бакалавр.

2) Щодо статусу одинокої матері Відповідачем стверджується, що Позивачка не набула статусу одинокої матері, оскільки не позбавила батьківський брав батька дитини та не стала на облік в управлінні соціального захисту населення Крижопільської РДА Вінницької області. У той же час, Відповідач погоджується з тим фактом, що не визначено термін одинока матір та який саме критерій відносить особу до цього статусу.

Згідно п.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Пункт 5 частини 13 статті 10 Закон України "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Використовуючи аналогію закону, визначаємо, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання дитини без участі батька.

Жодна інша вимога на законодавчому рівні не закріплена, а тому значення не має.

Ті обставини, які зазначає Відповідач у відзиві ніяким чином не стосуються набуття чи позбавлення статусу одинокої матері, оскільки є надуманими та не врегульованими.

Додатково надає суду, докази відсутності участі батька у вихованні дитини, а саме: 1. Довідка №08 від 22.02.2021 року, якою підтверджується що батько Вероніки за весь період навчання доньки в Крижопільській школі естетичного виховання не відвідує заклад, навчанням доньки не цікавиться, додому її не забирає; 2. Довідка №152 від 23.02.2021 року, якою підтверджується що батько на прийом із дитиною до сімейного лікаря не з`являвся та станом здоров`я дитини не цікавився.

Судове засідання 10.03.2021 року було відкладено в зв`язку з клопотанням позивача і представника.

12.03.2021 року від відповідача надійшло заперечення щодо відповіді на відзив у якому останній не погоджується із твердженнями позивача зазначеними у відповіді на відзив з підстав, які більшою мірою зазначені відзиві та поясненнях.

Протокольною ухвалою, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, судове засідання 15.03.2021 року відкладено на 24.03.2021 року, у зв`язку із закінченням часу відведеного для розгляду даної справи.

Ухвалою суду від 24.03.2021 року відкладено судовий розгляд заяви на 05.04.2021 року.

Ухвалою суду від 05.04.2021 року відкладено судовий розгляд заяви на 14.04.2021 року.

Протокольною ухвалою, винесеною без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 14.04.2021 року оголошується перерва до 20.04.2021 року для надання додаткових доказів.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на доводи зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив.

У судовому засіданні представник відповідачів та представник третьої особи проти прозову заперечували з мотивів зазначених у відзиві та запереченнях. Просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази, в їх сукупності, встановив, що відповідно до наказу № 150 від 01.11.2018 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 прийнято на державну службу з 01.11.2018 року, призначено за конкурсом на посаду головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату, з посадовим окладом 4100 грн на місяць. Взято до відому, що за попереднім місцем служби ОСОБА_1 присвоєно дев`ятий ранг державного службовця.

28.08.2020 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що у зв`язку з проведенням організаційних заходів посада, яку вона обіймає підлягає скороченню.

Відповідне попередження позивача здійснено на виконання наказу військового комісара Крижопільського РВК №79 від 27.08.2020 року Про попередження особового складу про звільнення у зв`язку із скороченням посад.

Як слідує із змісту даного наказу, останній прийнятий відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.12.2019 №Д-322/1/11дск, директиви командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_6 від 06.03.2020 №4дск, згідно із якими, ІНФОРМАЦІЯ_7 та районні військові комісаріати Вінницької області до 31.10.2020 переформовують у Вінницький обласний та районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Встановлено, що наказом військового комісара Крижопільського РВК №59 від 11.11.2020 року, серед іншого, припинено державну службу головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського РВК ОСОБА_1 з 11.11.2020 року, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією (п.1 ст.87 Закону України Про державну службу).

Разом із тим, не погоджуючись із своїм звільненням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України "Про державну службу".

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону України Про державну службу, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України Про державну службу визначено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України Про державну службу).

Частини 3 та 4 статті 87 Закону України Про державну службу визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1. ч.1 ст.87 Закону України Про державну службу у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У разі звільнення з державної служби на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України Про державну службу, державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Як вже зазначалося судом, на трудові відносини із державним службовцем поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Закону України Про державну службу.

Так однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У силу вимог п.1 ст.40 Кодексу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас, частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З наведеного вбачається, що суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи дотримана процедура звільнення.

У даному ж випадку, як уже було встановлено судом вище, відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗС України від 02.09.2020 року №9-321/7дск, директиви командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_6 від 03.09.2020 року №8дск, наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.11.2020 року №202 та розпорядження військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_8 від 10.11.2020 року №9/5/3565, Крижопільський районний військовий комісаріат Вінницької області переформовано в Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Вінницької області та з 10.11.2020 року введено в дію штат №43/062-51 (по державних службовцях).

Відповідно до витягу із штатно-посадового обліку особового складу Крижопільського районного територіально центру комплектування та соціальної підтримки Вінницької області №43/062-51 (по державних службовцях) станом на 10.11.2020 року, посади головного та провідного спеціалістів відділення комплектування Калинівського РВК скорочено. Всього штатна чисельність працівників 7, вакантні посади відсутні.

Із наведеного слідує, що в даному випадку в Крижопільському РВК відбулись зміни в організації роботи, а саме Крижопільський РВК переформовано в Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Вінницької області та з 10.11.2020 року введено в дію штат №43/062-51 (по державних службовцях), що призвело до скорочення штату, в тому числі посади головного спеціаліста відділу комплектування Крижопільського РВК.

Разом з тим, ч.2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження державної служби, а також підстави для її припинення врегульовано ЗУ Про державну службу. Відповідно до частини першої статті 43 даного закону, підставами для зміни істотних умов державної служби є: ліквідація або реорганізація державного органу; зменшення фонду оплати праці державного органу; скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 43 ЗУ Про державну службу зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Згідно правової позиції Верховного суду у справі № 815/4338/17 у випадку зміни однієї з указаних умов служби, суб`єкт призначення зобов`язаний повідомити державного службовця про це не пізніше як за 60 днів. Одночасно з повідомленням про зміну істотних умов служби суб`єкт призначення зобов`язаний запропонувати державному службовцю інші вакантні посади, які він може обійняти з урахуванням своєї кваліфікації.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачу вакантну посаду.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що відповідно до штату в наявності вакантна посада головного спеціаліста командування, яка передбачає юридичну освіту, перший (бакалаврський) рівень вищої освіти за ступенем бакалавр, однак, Військовий комісар Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки вважає, що у ОСОБА_1 не є достатньо кваліфікованою за отриманою освітою, тому не запропонував позивачу посаду через те, що її рівень освіти не відповідає кваліфікаційним вимогам за новим штатним розписом.

Суд не погоджується із даним твердженням відповідача, оскільки згідно диплому з відзнакою серія НОМЕР_1 від 23.06.2008 року позивач є молодшим спеціалістом за спеціальністю Правознавство.

Також, відповідно до ст.5 ч.2 п.3. Закону «Про вищу освіту» Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової перед вищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та пере зарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

На переконання суду, підставою для розірвання трудового договору згідно п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України є виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої компетентності, що перешкоджають продовженню даної роботи. Якщо роботодавець, на момент призначення особи знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи і те, що особа займаній посаді не відповідає через відсутність спеціальної освіти, однак свідомо її призначив, то сам по собі факт відсутності документа про освіту не може бути у подальшому підставою для звільнення працівника за цим пунктом.

А як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 (а. с. 5) 18.04.2017 року, наказ № 58 була призначена за конкурсом на посаду провідного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовим розглядом по суті встановлено, що позивач на займаній посаді якісно та в повному обсязі виконувала посадові обов`язки. Доказів щодо неналежної якості та/або обсягу виконуваної позивачем роботи, невідповідності позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної роботи, відповідач до суду не надав.

На думку відповідача, відсутність освіти за ступенем бакалавр у позивача, є достатньою правовою підставою для звільнення її з роботи, внаслідок недостатньої кваліфікації. Але суд не погоджується з цим твердженням і вважає його помилковим.

Слід зазначити, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Беручи до уваги вищенаведену норму матеріального права, суд приходить до переконання, що "невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі" це об`єктивна нездатність працівника внаслідок недостатньої кваліфікації належним чином, вчасно та якісно виконувати доручену роботу відповідно до посадових вимог; це неякісне виконання роботи, неналежне виконання функціональних обов`язків за умови, що вони викликані недостатньою кваліфікацією та за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обов`язків; це документально підтверджена у встановленому законодавством порядку неможливість продовжувати виконання роботи за умови, що та робота потребує певної кваліфікації.

Також, суд вважає за необхідно зазначити, що відповідно до наказу №150 від 01.11.2018 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , прийнято на державну службу з 01.11.2018 року, призначено за конкурсом на посаду головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату. Відтак, під час проходження конкурсу та призначення позивача, за його результатами, на посаду головного спеціаліста, остання відповідала всім вимогам зазначеної посади.

Тому у суду відсутні підстави вважати що рівень освіти відповідача не відповідає кваліфікаційним вимогам нової посади.

Слід також звернути увагу сторін, що на момент прийняття позивача на посаду відповідачу було відомо про кваліфікаційні вимоги до посади провідний спеціаліст і на якій працювала позивач з 2017 року. Тобто, відповідачу на момент прийняття ОСОБА_1 на службу було достеменно відомо про відсутність у неї повної вищої освіти.

Так, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома).

Разом з тим, Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, на виконання усної ухвали у справі №120/7532/20-а від 14.04.2021 року, надав інформацію щодо стажу та освітнього рівня працівників Збройних Сил України Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідно до якої числиться: по штату - 7 осіб - по списку - 6 осіб, а саме: наприклад для порівняння, (командування) - головний спеціаліст командування ОСОБА_2 , стаж державної служби в посаді 06 років, освіта вища (Вінницький державний аграрний університет у 2009 р. за спеціальністю «Облік і аудит»), посада не скорочувалась, переміщенню не підлягала. 2. Головний спеціаліст командування ОСОБА_3 , загальний стаж державної служби 12 років, 07 місяців (стаж державної служби в посаді 04 роки), освіта вища (Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського за спеціальністю «Педагогіка і методика середньої освіти. Історія», середнє-спеціальна (Городківське професійно-технічне училище №24 у 1999 року за спеціальністю бухгалтер сільськогосподарського виробництва), відсутня вища освіта також переведена на рівнозначну посаду головного спеціаліста командування в грудні 2020 року в зв`язку з поверненням на посаду головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ОСОБА_4 після звільнення з військової служби. 3. Головний спеціаліст командування - вакантна. Б) Мобілізаційне відділення: 1. Головний спеціаліст мобілізаційного відділення ОСОБА_5 , стаж державної служби в посаді 06 років,04 місяці, освіта вища (Уманська державна аграрна академія у 2002 року за спеціальністю «Плодоовочівництво і виноградарство»), посада не скорочувалась, переміщенню не підлягала.

В) Відділення офіцерів запасу і кадрів: 1. Головний спеціаліст відділення офіцерів запасу і кадрів ОСОБА_4 , стаж державної служби в посаді 14 років, 03 місяці (стаж недержавної служби у військкоматі 03 роки), освіта початкова вища (Верхівський сільськогосподарський технікум у 1996 році за спеціальністю «Агрономія»), у грудні 2020 року після звільнення з військової служби за контрактом повернулась на посаду головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів.

Г) Відділення призову: 1. Головний спеціаліст відділення призову ОСОБА_6 , стаж державної служби в посаді 11 років, 04 місяці, освіта вища (Київський національний університет культури і мистецтв у 2007 році за спеціальністю «Економіка і підприємництво»), посада не скорочувалась, переміщенню не підлягала.

Д) Відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу: 1. Головний спеціаліст відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ОСОБА_7 , стаж державної служби в посаді 16 років, 07 місяців, освіта незакінчена вища (Ірпінський індустріальний технікум у 1989 р. за спеціальністю обробка металів « різанням»), посада не скорочувалась, переміщенню не підлягала.

Відтак, враховуючи наведене, суд встановив, що у деяких вищезазначених працівників також відсутня необхідна на посаду головного спеціаліста освіта та спеціальність, однак дані обставини не завадили їх переведенню на вказані посади, що у свою чергу, свідчить про упереджене та вибіркове ставлення командування відповідача до позивача у справі.

Окрім цього, згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб`єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов`язковим працевлаштуванням.

Аналіз норм ст.18-1 та ст.18-2 ЗУ "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", дає підстави для розуміння поняття "одинокої матері, як жінки, яка не перебуває у шлюбі і в свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері. Більш ширше тлумачення поняття "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року №9 відповідно до якого одинока мати визначена як жінка, яка не перебуває у шлюбі і в свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Таким чином, із урахуванням наданого у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 тлумачення "одинокою матір`ю" вважається жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У даному ж випадку, позивач стверджує, що вона є одинокою матір`ю та сама виховує та утримує дитину, яка не досягла 14 років. Зазначає, що шлюб розірваний, а батько дитини проживає окремо та ніякої участі у вихованні не приймає.

На підтвердження своїх тверджень, позивач долучає копії свідоцтва про народження дитини, копію рішення Крижопільського районного суду Вінницької області справа №134/1693/14 від 28.08.2014 року про розірвання шлюбу, довідку Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 року №58 про те, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входить донька ОСОБА_8 , довідку Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 року №58 видана ОСОБА_1 про те, що її донька ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_9 , проживає після розлучення разом з матір`ю. Мати утримує дитину одна, довідку відділу освіти, молоді та спорту Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 року №42 видана ОСОБА_1 у тому, що її донька ОСОБА_8 дійсно навчається у 5 класі середньої ЗОШ №2, батько не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні доньки, не цікавиться її навчанням, не відвідує батьківські збори з учителями не спілкується, не забирає дитину додому. Крім того, позивачем також долучено до матеріалів позовної заяви довідку №08 від 22.02.2021 року, якою підтверджується що батько ОСОБА_9 за весь період навчання доньки в Крижопільській школі естетичного виховання не відвідує заклад, навчанням доньки не цікавиться, додому її не забирає, а також. Довідка №152 від 23.02.2021 року, якою підтверджується що батько на прийом із дитиною до сімейного лікаря не з`являвся та станом здоров`я дитини не цікавився.

Разом із тим, надаючи оцінку даним твердженням позивача, суд зазначає, що із урахуванням висновків Верховного Суду у справі №734/4136/15-ц (рішення від 31 жовтня 2019 року) доказами відсутності участі батька у вихованні дитини, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Відтак, документи, що долучені позивачем до позовної заяви, на переконання суду, є належними доказами, які повністю підтверджують наявність у позивача статусу одинокої матері.

З огляду на викладені обставини, суд приймає до уваги посилання позивача на наявність у неї статусу одинокої матері, як на доказ протиправності її звільнення з державної служби.

Стосовно інших посилань позивача, суд зазначає, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами), при розгляді трудових спорів, пов`язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Згідно з ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно п. 10 науково-практичного коментарю до ст. 49-2 КЗпП України рішення суду про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнано обґрунтованим, оскільки відповідачем не виконано покладений на нього законом обов`язок щодо вжиття заходів до переведення звільненого працівника на іншу роботу.

Разом з цим, відповідач не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 , відноситься до категорії працівників, звільнення яких допускається з обов`язковим дотриманням визначених законодавством гарантій та до яких встановлено обмеження щодо звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, для вирішення питання про їх звільнення/працевлаштування.

У матеріалах справи наявне повідомлення позивачу ОСОБА_1 в якому зазначено, що при наявності вакантних посад буде запропонована інша посада. Але відповідач ніяких посад позивачу не пропонував, спроб її працевлаштувати не було.

Разом з цим, наведені обставини не звільняють відповідачів від виконання обов`язку забезпечити працевлаштування позивача, передбаченого ч.3 ст.184 КЗпП України в якій зазначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав Крижопільському районному військовому комісаріату приймати наказ №9 від 11.11.2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади, без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників. А тому, оскаржуваний наказ про звільнення. з посади ОСОБА_1 є передчасним та підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, суд робить висновок, що звільнення позивача з державної служби могло вважатися законним лише за умови дотримання встановленої законом процедури. Водночас встановлення факту порушення відповідних процедурних гарантій є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на займаній посаді.

Разом із тим, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно з частиною першою вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми слідує, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту третього цієї постанови, виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача у зв`язку з незаконним звільненням, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивача у зв`язку з незаконним звільненням є поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату.

При цьому суд враховує правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 року в справі №821/3795/15-а.

Так, у пунктах 46-48 зазначеної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач).

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак за результатами касаційного розгляду Верховний Суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання відповідача вирішити питання про працевлаштування позивача на роботі (таке рішення було обумовлене скороченням посади, з якої позивача незаконно звільнили) та в цій частині прийняв нове рішення, яким поновив позивача на раніше займаній посаді.

Таким чином, суд робить висновок про необхідність поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату з дня незаконного звільнення, тобто з 11.11.2020 року.

Водночас рішення суду в цій частині необхідно звернути до негайного виконання в силу приписів ч.7 ст.235 КЗпП України та п.3 ч.1 ст.371 КАС України.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить з таких міркувань.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як зазначено в абзаці 5 пункту 10. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з абз. "з" п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

За правилами абз. 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до довідки Вінницького обласного територіального Центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України середньомісячна заробітна плата позивача становила 10217,00 грн, середньоденна - 475,21 грн (а.с. 271).

Відтак, оскільки на дату постановлення судом рішення період вимушеного прогулу позивача складає 111 робочих днів (з 11.11.2020 року до 20.04.2021 року включно), у зв`язку з поновленням позивача на роботі на його користь підлягає стягненню середній заробіток в сумі 52748,31 грн (475,21 *111).

Разом з тим, відповідно до довідки Державного центру зайнятості від 05.05.2021 року позивачу нараховано та виплачено 4208.82 грн допомоги по безробіттю, відтак стягненню підлягає сума 48539,44 грн (52748,31 грн - 4208.82 грн).

Згідно з роз`ясненнями, що міститься в абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі, в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

При цьому, з урахуванням вимог п.2 ст.1 ст.371 КАС України, рішення суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Крижопільського районного військового комісаріату №59 від 11.11.2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до п.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Вийти за межі позовних вимог.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату з 11.11.2020 року.

Стягнути з Крижопільського районного військового комісаріату на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.11.2020 року по 20.04.2021 року включно в сумі 48539,44 грн, (сорок вісім тисяч п`ятсот тридцять дев`ять гривень 44 коп.) з відрахуванням при його виплаті податків, інших загальнообов`язкових платежів та виплат.

На підставі положень п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату та в частині присудження позивачу виплати заробітної плати за один місяць.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_1 , зареєстрована: АДРЕСА_2 громадянка України, паспорт НОМЕР_2 , виданий 11.08.2016 року Крижопільським РС УДМС України у Вінницькій області, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач 1 - Крижопільський районний територіальний Центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України (24600, смт. Крижопіль, Вінницької обл., вул. Героїв України, 36, код за ЄДРПОУ-09799789).

Відповідач 2 - Крижопільський районний військовий комісаріат ( АДРЕСА_3 , код за ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , тел. НОМЕР_5 , моб. тел.: НОМЕР_6 код за ЄДРПОУ- НОМЕР_7 ).

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом
Суддя:
Секретар: