Справа № 600/1637/20-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/1637/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маренич І.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

18 травня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними, -,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Вижницького районного суду Чернівецької області, суддівської винагороди за період з 24 липня 2020 року по 28 вересня 2020 року включно із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00 грн., визначеного ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області провести нарахування та виплату судді Вижницького районною суду Чернівецької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 24 липня 2020 року по 28 вересня 2020 року включно на підставі частин 2, 3, 5, 6 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадовою окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якої встановлено на 1 січня 2020 року, з урахуванням щомісячної доплати за вислугу років за наявності стажу більше 5 років у розмірі 20 відсотків посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 24 липня 2020 року по 28 вересня 2020 року включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області - суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 24 липня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат у сумі 47320,00 грн., визначеного ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 24 липня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Рішення суду в межах нарахування та виплати суддівської винагороди за один місяць допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неврахування судом всіх обставин справи, що призвело до невірного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтуванні вимог апеляційної скарги відзначено про відсутність правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в редакції Закону №553-ІХ.

При цьому, скаржником звернуто увагу, що при нарахуванні позивачеві суддівської винагороди ТУ ДСА в Чернівецькій області суворо дотримувалося Рішення Ради суддів України №22 від 24.04.2020.

Також відповідач вважає, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 не може впливати на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення та відповідно не може бути використана як підстава для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Позивач та третя особа правом подання письмових відзивів на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У період з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року суддя Біла Л.М. перебувала на лікарняному, а у період з 26.04.2021 року по 30.04.2021 року - у відпустці.

У період з 05.05.2021 року по 14.05.2021 року суддя Курко О.П. перебував у відпустці.

Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та було підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 займає посаду судді Вижницького районного суду Чернівецької області з 24.07.2020 року та має право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII).

18.04.2020 набрав чинності Закон № 553-ІХ, на підставі якого розмір суддівської винагороди було обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Вказане обмеження припинене з 29.08.2020 у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020.

Таким чином, в період з 24.07.2020 до 28.08.2020 суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого Законом № 553-ІХ, а не на підставі положень ст. 135 Закону № 1402-VIII.

Не погодившись з діями відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди з 24.07.2020 року по 28.08.2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами внесеними Законом № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року, є протиправними.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, які стосуються періоду з 29.08.2020 року до 28.09.2020 року включно (за винятком днів відпустки), оскільки положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами та Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 28.08.2020 року і саме з цієї дати відсутні обмеження у нарахуванні та виплаті суддівської винагороди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, виходить з наступного.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

В свою чергу, статтею 130 Конституції України врегульовано, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 19, 42 Закону України "Про Державний бюджет України на 1999 рік" (справа про фінансування судів) від 24 червня 1999 року № 6-рп/1999, Конституційний Суд України зазначив :

"Однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів. Важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів. Централізований порядок фінансування судових органів з Державного бюджету України в обсягах, які мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів (витрати на розгляд судових справ, комунальні послуги, ремонт і охорону судових приміщень, придбання оргтехніки, поштові витрати тощо) має обмежити будь-який вплив на суд і спрямований на гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України" (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

"Відсутність встановлених нормативів фінансування судів державою не може бути підставою для довільного визначення його обсягів органами законодавчої або виконавчої влади, оскільки необхідні витрати з Державного бюджету України на суди не можуть скорочуватися до рівня, який не забезпечує виконання вимог статті 130 Конституції України щодо фінансування судів.

Отже, видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом" (абзаци шостий, сьомий пункту 2 мотивувальної частини).

Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.

Частиною другою статті 130 Конституції України передбачено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Наведений припис вказаної норми як норми прямої дії вказує на те, що розмір винагороди судді встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII.

Ця ж норма знаходить своє відображення і у положеннях частини першої ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII, згідно яких суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Вищенаведене вказує на те, що зазначені норми є більш спеціальними по відношенню до будь-яких інших норм, які можуть визначати розмір суддівської винагороди, а тому при виборі норми, яка підлягає застосуванню у відносинах з виплати суддівської винагороди відповідні їх учасники, зокрема і розпорядник бюджетних коштів, мають віддавати перевагу згаданим вище нормам конституції та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII незалежно від того коли у часі були ухвалені будь-які інші норми інших нормативних актів.

Таким чином, з урахуванням положень Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключно цим законом встановлюється та регулюється розмір винагороди судді та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Законом України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтями 28-32.

Так, статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Таке обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому, зміни щодо розміру винагороди судді до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

Аналізуючи вищезазначені норми права, колегія суддів вважає за необхідне резюмувати, що будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

В той же час, колегія суддів відзначає, що у рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013, Конституційний Суд України занотував, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру суддівської винагороди є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 року № 1401-VIII, який набрав чинності 30.09.2016 року стаття 130 Конституції України була викладена у новій редакції і нею було визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Це означає, що відповідні гарантії суддівської незалежності були захищені на більш високому конституційному рівні, а тому з цього моменту при визначенні розміру суддівської винагороди слід застосовувати виключно Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII.

Відтак, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо необхідності застосування при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди виключно Закону України "Про судоустрій та статус суддів", при цьому застосування статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20, в якій зазначено наступне:

"Колегія суддів констатує, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним".

Також колегія суддів враховує і рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, яким визнано неконституційними вказані положення частини першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік"; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії підстави для їх застосування втрачені у зв`язку з цим обмеженням, а кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже, колегія суддів відзначає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, а також правовим позиціям Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, законодавець створив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії незалежності суддів, в тому числі позивача по даній справі.

При цьому, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Отже, положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Поряд з цим, колегія суддів ще раз наголошує, що навіть до моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України щодо визнання неконституційними положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, при виборі норми яку слід застосовувати до правовідносин виплати суддівської винагороди, відповідним розпорядникам бюджетних коштів слід було керуватися статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Крім того, норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Наведене вище виключає можливість застосовувати інші Закони чи нормативні акти до правовідносин стосовно нарахування та виплати суддівської винагороди.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправними дій ТУ ДСА в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди з 24.07.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування, згідно частини третьої статті 29 ЗУ "про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13.04.2020 року. За таких обставин, позивач має право на отримання суддівської винагороди з 24.07.2020 у розмірі, передбаченому ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" .

При вирішенні даного спору, колегія суддів враховує також і те, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020 вказано на необхідність компенсування відповідними виплатами встановлені обмеження суддівської винагороди.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для з`ясування, чи були відповідні бюджетні призначення у відповідача на виплату суддівської винагороди позивачу у спірний період. Дані обставини не мають правового значення, оскільки відповідач як роботодавець зобов`язаний був нараховувати та виплачувати суддівську винагороду у визначених законодавством розмірах.

Навіть при відсутності фінансування відповідні кошти мали нараховуватися як заборгованість. Наведений обов`язок відповідача випливає, зокрема з положень ст.24 Закону України "Про оплату праці" та ст.115 Кодексу законів про працю.

Крім цього відповідно до ч.9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

З метою забезпечення виконання вказаної норми Міністерство фінансів України наказом від 15.10.2020 року №615 доповнило Економічну класифікацію видатків бюджету, затверджену наказом Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 року № 11 "Про бюджетну класифікацію" (із змінами), такою позицією як "суддівська винагорода".

Відповідні зміни набрали чинності лише з 01.01.2021 року. Це у свою чергу означає, що до 01 січня 2021 року обсяги видатків на оплату праці суддів та працівників апаратів судів фінансувалися за єдиним кодом бюджетної класифікації.

Згідно з інструктивним листом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2019 року №04110-09-10/22087 щодо підготовки бюджетних запитів на 2020-2022 роки передбачено, що на 2020 рік видатки на оплату праці працівників бюджетної сфери, працівників державних органів, суддів розраховано з урахуванням прогнозного індексу споживчих цін (106 %), необхідності вжиття заходів щодо оптимізації чисельності працівників державних органів та мережі установ в рамках реалізації відповідних реформ (арк.4 листа, пункт 6).

В цьому ж листі зазначено про те, що Державній судовій адміністрації, Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, Конституційному Суду України під час визначення напрямів використання коштів загального та спеціального фондів державного бюджету виходити з того, що потреба органу судової влади у видатках на суддівську винагороду має бути забезпечена у повному обсязі відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (арк.9 листа, пункт 3).

Отже, в інструктивному листі Міністерства фінансів України від 3 вересня 2019 року щодо підготовки бюджетних запитів на 2020-2022 роки була зазначена вимога про таке використання коштів загального та спеціального фондів державного бюджету, яке стовідсотково забезпечує необхідний розмір суддівських винагород.

Таким чином, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, мав забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2020 рік на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя.

Натомість, ТУ ДСА в Чернівецькій області зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм частини третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13.04.2020 року, а не через відсутність відповідних бюджетних призначень. Жодних доказів того, що ДСА України не забезпечила відповідних видатків суду не надано.

Такі дії з нарахування та виплати суддівської винагороди відповідачем є протиправними, на що вірно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.

Колегія суддів також зазначає, що посилання відповідача на рішення Ради суддів України є безпідставні, оскільки вказані рішення не є нормативно-правовими актами і, відповідно, не носять обов`язкового характеру.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому, суд апеляційної інстанції надає оцінку висновкам суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, позаяк позовні вимоги, які визнані судом першої інстанції такими, що не належать до задоволення, не є предметом оскарження в межах даної справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.