Справа № 280/3724/20
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2021-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
18 травня 2021 року Справа № 280/3724/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом помічника начальника бронетанкової служби технічної частини військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:
03 червня 2020 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) до Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) та Військової частини НОМЕР_1 (далі третя особа), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 від 14.05.2020 №236 в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності;

- вжити заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.05.2020 №236 в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності до набрання законної сили судовим рішенням по справі.

Ухвалою суду від 04.06.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 18.06.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 13.08.2020.

Ухвалою суду від 13.08.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, а підготовче засідання відкладено на 09.09.2020.

09.09.2020 від позивача до суду надійшла уточнююча позовна заява, в якій позивачем змінено процесуальний статус учасників справи, зокрема визначено відповідачем - військову частину НОМЕР_1 , а командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 зазначено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

09.09.2020 судом прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, а підготовче засідання відкладено на 13.11.2020.

13 листопада 2020 року, через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про надання часу, необхідного для примирення сторін, строком до 20.01.2021.

Ухвалою суду від 13.11.2020 провадження у справі зупинено на час, необхідний сторонам для примирення, до 20 січня 2021 року.

20 січня 2020 р. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином.

Ухвалою суду від 20.01.2021 продовжено зупинення провадження у справі до 24 березня 2021 року.

24 березня 2021 року, через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

12 квітня 2021 р., через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

13.04.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 26.04.2021.

26.04.2021 від представників сторін до суду надійшло клопотання про розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що спірний наказ в частині притягнення позивача до матеріальної відповідальності є упередженим, необґрунтованим, тобто прийнятий без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Позивач вважає, що для притягнення військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки.

Також, позивач зазначав про те, що в оскаржуваному наказі відсутні посилання на конкретне майно, нестача якого начебто сталася з його вини, конкретні періоди виконання ним обов`язків начальника бронетанкової служби, в які сталася втрата чи виявлено нестачу такого майна. Незрозуміло, з яких саме розрахунків виходив відповідач, виокремлюючи із загальної суми збитків по бронетанковій службі саме суму 365951,45 грн при тому, що інші посадові особи, відповідальні в різні періоди за організацію обліку військового майна бронетанкової служби, притягнуті до обмеженої матеріальної відповідальності чи взагалі не були залучені до проведення службового розслідування. Між тим, фактично позивач тимчасово на період хвороби штатного начальника бронетанкової служби виконував його обов`язки лише в період з 28.10.2019 по 26.12.2019, тобто менше 2 місяців, при цьому не був звільнений від виконання обов`язків за прямою посадою. Таким чином, за відсутності обґрунтованості та доведеності належним чином самого факту спричинення позивачем збитків державі в формі порушення ним посадових обов`язків начальника бронетанкової служби військової частини, відповідачем прийняте завідомо неправомірне рішення про притягнення його до повної матеріальної відповідальності.

З урахуванням викладеного у письмових поясненнях позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.05.2016 позивач прийняв справи та посаду командира ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 .

Представник відповідача зазначає, що в ході проведення службового розслідування позивач надав пояснення, в яких зазначив, що нестача у ремонтній роті по бухгалтерському обліку за період 2015-2019 рік стала внаслідок несвоєчасного проведення облікових даних та списання використаних матеріалів.

Також, відповідач вказував на те, що позивач не заперечував проти висновків службового розслідування, жодних зауважень у відповідному розділі службового розслідування не вказав. З урахуванням викладеного у відзиві, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступне.

З матеріалів адміністративною справи судом встановлено 15.04.2020 командиром ВЧ НОМЕР_1 видано наказ №348 «Про призначення службового розслідування» за фактом нестачі на складі бронетанкової служби технічної частини військової частини НОМЕР_1 запасних частин і майна бронетанкової служби на суму 2978510,03 гривень.

Пунктом 4 резолютивної частини наказу відповідача від 14.05.2020 № 236 «Про результати службового розслідування» (надалі - оскаржуваний наказ) визначено відшкодувати за рахунок стягнення з позивача грошових коштів збитки, які нанесено державі створенням нестачі майна бронетанкової служби, в сумі 365951,45 грн.

В описовій частині оскаржуваного наказу зазначено, що підставою для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності є виявлення під час проведення на підставі наказу відповідача від 15.04.2020 № 348 службового розслідування нестачі майна бронетанкової служби на загальну суму 1859255,10 грн, з яких нестача на суму 365951,45 грн обліковується індивідуально за позивачем, як посадовою особою командиром ремонтного взводу бронетанкової техніки ремонтної роти. Також в описовій частині оскаржуваного наказу зазначено, що я, як і інші визначені в наказі посадові особи, отримував майно бронетанкової служби за первинними документами та в подальшому документально його передачу іншим особам або його використання не оформлювали.

Крім цього, з описової частини оскаржуваного наказу випливає, що до повної матеріальної відповідальності позивача притягнуто за порушення вимог статей 11, 83, 94 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вимог п. 3.1.9 Положення про військове господарство» під час тимчасового виконання обов`язків начальника бронетанкової служби, що призвело до створення нестачі майна бронетанкової служби на суму 365951,45 грн. Зазначеними нормами матеріального права встановлено загальні обов`язки військовослужбовця, посадові обов`язки начальника служби забезпечення та начальника бронетанкової служби військової частини.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття спірного наказу в частині притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (далі - Закон №2232-XII).

Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Суд зазначає, що Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Згідно статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до приписів статті 49 Дисциплінарного статуту, на солдатів (матросів) (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути накладені такі стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

д) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів;

є) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос);

ж) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Згідно статті 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Щодо притягнення до матеріальної відповідальності, суд зазначає наступне.

Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-ІХ), визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статт1 Закону №160-ІХ, матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону №160-ІХ, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 3 Закону №160-ІХ, умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Статтею 4 Закону №160-ІХ передбачено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Аналогічні за змістом приписи містили і Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке втратило чинність із набуттям чинності Законом №160-ІХ.

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Проте, суд зазначає, що матеріли справи (висновок службового розслідування, спірні накази) містять лише узагальнений опис матеріальних цінностей нестачу яких виявлено.

Відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме протиправні дії ОСОБА_1 призвели до нестачі матеріальних цінностей, не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача і завданою шкодою.

Суд зазначає, що неналежний облік матеріальних цінностей фактично є неналежним виконанням посадових обов`язків особою, до посадових обов`язків якої належить ведення такого обліку, що може бути підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Проте, підставою для настання матеріальної відповідальності є вчинення військовослужбовцем дій, які умисно потягли за собою втрату військового майна, матеріальних цінностей, тощо.

Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів, а судом не встановлено, що позивач під час перебування на посаді командира ремонтної роти ВЧ НОМЕР_1 умисно допустив протиправну поведінку, яка потягла за собою завдання шкоди (втрату) майну ВЧ НОМЕР_1 , не надано доказів наявності причинно наслідкового зв`язку між поведінкою позивача та завданою шкодою.

При цьому, та обставина, що позивач під час передачі посади підписав акти передачі майна без заперечень не свідчить про наявність в його діях вини, оскільки позивач не погодився з результатами службового розслідування та спірним наказом, про що свідчить його судове оскарження у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що під час прийняття спірного наказу відповідач діяв не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Також суд звертає увагу на те що як вбачається з акту розслідування їх також солідарно притягнуто до матеріальної відповідальності за це ж порушення.

При цьому, у акті не встановлено якими конкретно неправомірними діями позивача заподіяно шкоду.

Суд зазначає, що юридична відповідальність є індивідуальною. Це означає, що особа може нести відповідальність лише в разі вчинення нею діянь, які є об`єктивною стороною порушення. Не може йтися про відповідальність особи, коли не доведено вчинення діяння саме нею.

Факт вчинення відповідних діянь має бути доведений належними доказами та не може ґрунтуватися на припущеннях.

У спірному ж випадку, декількох осіб притягнуто до відповідальності без встановлення факту вчинення конкретно цими особами проступку.

Така колективна відповідальність є незаконною, а значить відповідний наказ підлягає скасуванню.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 78, 139, 241, 243-246 та 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги помічника начальника бронетанкової служби технічної частини військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.05.2020 №236 в частині притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено та підписане суддею 18 травня 2021 року.

Суддя Р.В. Сацький