Справа № 120/868/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 травня 2021 р. Справа № 120/868/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (далі - законний представник) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач). У позовній заяві законний представник просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою;

- зобов`язати відповідача надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, законний представник зазначив, що 14.07.2020 як батько ОСОБА_2 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, землі запасу, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:006:0031, з метою подальшої передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Наказом відповідача від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів. Наказ мотивована тим, що відповідно до Цивільного кодексу України ОСОБА_2 не досягнув повноліття.

Не погоджуючись із наказом, законний представник звернувся до суду, оскільки, на його думку, відповідачем порушено ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації.

Ухвалою від 09.02.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

12.03.2021 до суду надійшла заява позивача про усунення, вказаних в ухвалі від 09.02.2021, недоліків.

Ухвалою від 15.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, визначеному статтею 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

12.04.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначає, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідач вказав, що відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

На думку відповідача, неповнолітній ОСОБА_2 не може реалізувати право на безоплатну приватизацію земельної ділянки до досягнення ним повноліття.

Крім того відповідач зазначив, що відповідно до Указу Президента України від 15.10.2020 № 449, постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 № 1113, земельна ділянка із кадастровим номером :01:006:0031, частину якої позивач бажає отримати у власність, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15.12.2020 № 56-ОТГ передана у комунальну власність Вінницькій міській раді (Вінницькій міській територіальній громаді).

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, як розпорядник державних земель сільськогосподарського призначення, не є власником вказаної земельної ділянки, відповідно не може приймати жодного рішення стосовно розпорядження земельною ділянкою.

Що стосується іншої позовної вимоги в частині зобов`язання надати дозвіл на розробку документації із землеустрою, то відповідач звертає увагу суду, що такі вимоги передбачають втручання у дискреційні повноваження останнього, у зв`язку з чим задоволенні бути не можуть. За таких обставин відповідач вважає позов необґрунтованим та вказує на відсутність підстав для його задоволення.

21.04.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив у якій позивач вважає твердження викладені у відзиві необґрунтованими та просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Суд дослідивши заяви по суті справи подані сторонами та оцінивши наявні у справі докази встановив наступне.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.03.2019 - ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с.8).

14.07.2020 ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, землі запасу, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:006:0031, з метою подальшої передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

До вказаного клопотання додано копію паспорта та ідентифікаційного номеру, свідоцтва про народження, графічний матеріал із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (а.с.6-11).

Наказом відповідача від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, оскільки ОСОБА_2 відповідно до Цивільного кодексу України не досягнуто повноліття (а.с.5).

Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Коло обставин які входять у предмет доказування у цій справі визначається в першу чергу обставинами, що стали підставою для прийняття рішення (спірного наказу) та наведені безпосередньо у наказі (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17.12.2018 справа № 509/4156/15). Як встановлено, відповідач мотивував наказ:

по перше - посиланням загального характеру на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів;

по друге - вказав на не досягнення ОСОБА_2 відповідно до Цивільного кодексу України повноліття.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у ч. 1 ст. 19 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, відповідно до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Зокрема, ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач як на його підставу зіслався на формулювання загального характеру "невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів". Однак, в оскаржуваному наказі не вказано, в чому на думку відповідача, полягає така невідповідність.

Оцінюючи спірний наказ, суд керується нормами ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суд зазначає, що загальне формулювання "невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач вимогам законів" має бути пояснена у самому наказі вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Наведений висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в наказі.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, відповідач принципу належного урядування як і вимог закону про повне обґрунтування власного рішення не дотримався. Зокрема оскаржуваний наказ обґрунтований лише із посиланням на загальні формулювання "про невідповідність місця розташування об`єкта встановленим вимогам...." та не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача перешкоджають позивачу у реалізації права на обґрунтування своєї незгоди із усіма аргументами відповідача та ефективне і швидке оскарження рішення.

Крім того за таких обставин суд позбавлений можливості надати оцінку чи виконані всі умови, визначені нормами Земельного кодексу України для прийняття рішення про надання позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Щодо іншої підстави наказу, то судом встановлено, що відповідач відмовляючи у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок зазначив про не досягнення ОСОБА_2 відповідно до Цивільного кодексу України повноліття.

Судом встановлено, що дійсно на момент звернення ОСОБА_1 , в інтересах своєї дитини ОСОБА_2 , до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (14.07.2020) та на момент винесення оскаржуваного наказу від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг, останній вважається неповнолітньою особою в розумінні частини 1 статті 32 ЦК України.

Так, відповідно до статті 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Відповідно до частини 1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

При цьому, за змістом частини 6 статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відтак, в інтересах неповнолітньої особи мають діяти її законні представники.

Матеріали справи свідчать, що в інтересах неповнолітнього - ОСОБА_2 із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, звернувся його батько Глинчук С.В. (законний представник), від імені якого підписане клопотання. При цьому, як вбачається із самого клопотання про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою від 14.07.2020, до клопотання також додано копію свідоцтва про народження дитини та копію паспорта законного представника, що додатково підтверджує правомочність ОСОБА_1 на отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення в інтересах неповнолітньої дитини.

Таким чином, вказаний правочин вчинено дієздатною особою - батьком в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , що відповідає нормам Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 у справі № 802/1596/17-а.

У зв`язку із вищевикладеним, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку з чим є протиправним, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо аргументів відзиву відповідача про те, що земельна ділянка кадастровий номер :01:006:0031, частину якої ОСОБА_2 бажає отримати у власність, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15.12.2020 № 56-ОТГ передано у комунальну власність Вінницькій міській раді (Вінницькій міській територіальній громаді, а відтак Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, як розпорядник державних земель сільськогосподарського призначення, не є власником вказаної земельної ділянки, відповідно не може приймати жодне рішення стосовно розпорядження земельною ділянкою, то такі до уваги не беруться оскільки про них не йдеться в наказі, що став предметом оскарження.

Вказані обставини повинні досліджуватися відповідачем при повторному розгляді клопотання на виконання цього рішення суду.

Щодо зобов`язання відповідача надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), суд зазначає наступне.

Наслідком скасування судом у цій справі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг є те, що клопотання від 14.07.2020 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою залишається нерозглянутим.

Згідно ч. 3-4 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із обставин цієї справи суд встановив, що оскаржений наказ не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність наказу, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх передбачених нормами ст. 118 ЗК України умов для прийняття рішення про надання дозволу.

Крім того, як встановлено судом із відзиву на позовну заяву, земельна ділянка кадастровий номер :01:006:0031, частину якої ОСОБА_2 бажає отримати у власність, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15.12.2020 № 56-ОТГ передана у комунальну власність Вінницькій міській раді (Вінницькій міській територіальній громаді). В подальшому (27.01.2021) щодо вказаної ділянки зареєстровано право комунальної власності за Вінницькою міською територіальною громадою, що впливає на повноваження відповідача розпоряджатися цією землею. Ця обставина підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна

Відтак, суд вбачає підстави для часткового задоволення похідної позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання від 14.07.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати понесені у розмірі 908,00 грн. підлягають відшкодуванню в сумі 454,00 грн. тобто пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14.09.2020 № 2-13837/15-20-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 від 14.07.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), та прийняти мотивоване рішення у формі наказу, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 сплачений ним при зверненні до суду судовий збір у сумі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович