Справа № 160/6603/20
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2021 року Справа № 160/6603/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Врона О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 210/03-08/2019 від 12.08.2019 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 52/03-8/18 від 01.06.2020 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з дати звернення - 13.05.2019 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 проживала в Україні, у вересні 2005 року виїхала до Держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку в посольстві України. 13.05.2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення виплати пенсії позивачу. Листом від 31.05.2019 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії. В обґрунтування прийнятого рішення №210/03-08/2019 від 12.08.2019 року зазначено, що ОСОБА_1 на території України не має місця реєстрації. У заяві про призначення пенсії значиться ОСОБА_1 , але до заяви додане копію паспорту громадянки України для виїзду за кордон на ОСОБА_1 (без зазначення по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, в копії трудової книжки ОСОБА_1 , 1954р.н. значиться прізвище, ім`я, по батькові повністю. Враховуючи дані паспорта, немає можливості ідентифікувати заявника, як ОСОБА_1 . В обґрунтування прийнятого рішення № 52/03-8/18 від 01.06.2020р. управлінням зазначено, що рішенням суду не скасовано рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за № 210/03-8/2019 від 12.08.2019р., тому підстави для призначення пенсії відсутні. Позивач зазначає, що при зверненні за призначенням пенсії всі документи мали належний стан оформлення та відповідали усім вимогам законодавства. Відтак, оскаржувані рішення є протиправними.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/6603/20 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.
Оскільки, станом на день закінчення процесуального строку розгляду справи, в суду були відсутні докази отримання відповідачем копії ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року, та з метою недопущення порушення прав учасників процесу на здійснення судочинства на засадах змагальності, свободи в наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судом було зупинено провадження у справі ухвалою від 22.07.2020 року.
01.03.2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що обов`язок надання документів покладено на заявника. Документи, передбачені п. 2.22 Порядку №22-1 щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України в м. Кам`янське, ОСОБА_1 до Головного управління не надала.
Ухвалою суду від 01.03.2021 року поновлено провадження у справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , є громадянкою України, до вересня 2005 року проживала в АДРЕСА_1 , надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.
13.05.2019 позивач через представника за довіреністю ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення/перерахунок пенсії.
Листом від 31.05.2019р. №1125/02-09/21 Кам`янського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повернуто без розгляду надану заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 , оскільки документи не відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсії відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1.
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року у справі №160/6603/20 позовну заяву задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення про повернення без розгляду заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 , викладене у формі листа від 31.05.2019р. №1125/02-09/21; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.05.2019р. про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; в іншій частині позову відмовлено.

02.06.2020 року позивачем отримані рішення №52/03-8/18 від 01.06.2020р. та №210/03-8/2019 від 12.08.2019р. про відмову в призначенні пенсії.

В обґрунтування прийнятого рішення №210/03-08/2019 від 12.08.2019 року зазначено, що ОСОБА_1 на території України не має місця реєстрації. У заяві про призначення пенсії значиться ОСОБА_1 , але до заяви додане копію паспорту громадянки України для виїзду за кордон на ОСОБА_1 (без зазначення по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, в копії трудової книжки ОСОБА_1 , 1954р.н. значиться прізвище, ім`я, по батькові повністю. Враховуючи дані паспорта, немає можливості ідентифікувати заявника, як ОСОБА_1 .

В обґрунтування прийнятого рішення № 52/03-8/18 від 01.06.2020р. управлінням зазначено, що рішенням суду не скасовано рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за № 210/03-8/2019 від 12.08.2019р., тому підстави для призначення пенсії відсутні.

Не погодившись з відмовою відповідача у призначенні пенсії, позивач звернулась через свого представника до суду з цією позовною заявою.

Згідно зі ст. ст. 3, 19, 46 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із ст. 1 Закону «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону №1788 за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі ст. 7 Закону №1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) визначено умови призначення пенсії за віком.

Так, згідно із частиною 1 статті 26 Закону №1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

З урахуванням викладеного, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.

Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (статті 25 Конституції України).

Частиною 3 статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Як вказано в рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, оспорюваними нормами Закону № 1058держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Тож, проживаючи в Ізраїлі, громадяни України мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відтак, рішення про відмову у призначенні пенсії, з підстав непідтвердження позивачем місця реєстрації (проживання) на території України є протиправним.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово висвітлював правові позиції щодо до захисту права на пенсію громадян України, які проживають за її межами.

Неодноразово питання неправомірності посилань пенсійного фонду в якості відмови у призначенні пенсії на не підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України та необхідності звернення за призначенням пенсії до відповідного відділення пенсійного фонду за місцем реєстрації було предметом розгляду Верховного Суду.

Розвиваючи правову позицію щодо конституційного права на пенсію особи, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, у контексті поновлення цього права у зв`язку з прийняттям рішення КСУ від 7жовтня 2009 року №25-рп/2009 Верховний Суд сформулював оновлений правовий висновок у постанові від 30вересня 2019року у справі №475/164/17 за позовом особи до територіального органу ПФУ про зобов`язання призначити пенсію за віком, відповідно до Закону України №1058-IV. Як слідує з рішення, пенсійний орган відмовив громадянину в призначенні пенсії, обґрунтувавши її відсутністю в позивача документів, що підтверджують реєстрацію особи в Україні, оскільки останній з 2001року проживає в Державі Ізраїль.

Під час вирішення цього спору Верховний Суд ще раз акцентував увагу на тому, що право громадянина на одержання та призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки відповідно до конституційних принципів право на пенсійне забезпечення гарантується незалежно від того, де проживає така особа.

Така правова позиція також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 14.02.2019року у справі №766/15025/16-а, від 12.09.2019року у справі №653/643/17 тощо.

З урахуванням викладеного, ненадання до заяви про призначення пенсії документів на підтвердження реєстрації (проживання) на території України не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Необґрунтованим суд вважає також посилання відповідача, що у заяві про призначення пенсії значиться ОСОБА_1 , але до заяви додане копію паспорту громадянки України для виїзду за кордон на ОСОБА_1 (без зазначення по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, в копії трудової книжки ОСОБА_1 , 1954р.н. значиться прізвище, ім`я, по батькові повністю, враховуючи дані паспорта, немає можливості ідентифікувати заявника, як ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що форма закордонного паспорта не передбачає внесення інформації стосовно по-батькові особи, яку засвідчує вказаний документ.

В поданих документах відсутні розбіжності щодо особи заявника, а тому посилання про відсутність в закордонному паспорті позивача №АК959835 по-батькові позивача, не свідчить про неможливість ідентифікувати особу, яка звернулась за призначенням пенсії.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправну відмову у призначенні пенсії позивачу листами №52/03-8/18 від 01.06.2020р. та №210/03-8/2019 від 12.08.2019р.

Також, суд звертає увагу, що інших підстав для не призначення пенсії ані листи відповідача №52/03-8/18 від 01.06.2020р. та №210/03-8/2019 від 12.08.2019р., ані відзив на позовну заяву не містять.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії, а тому порушені позивачем права підлягають відновленню судом.

За таких обставин, суд вважає, що порушені права позивача підлягають відновленню судом шляхом визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлені листами №52/03-8/18 від 01.06.2020р. та №210/03-8/2019 від 12.08.2019р., щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

У силу положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача вирішити питання про призначення позивачу пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити пенсію задоволенню не підлягають, оскільки вони є такими, що заявлені передчасно та не можуть бути задоволені без здійснення відповідного нарахування пенсійним органом. Захист прав на майбутнє не відповідає завданню та меті адміністративного судочинства, що визначені статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Враховуючи викладене, позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати по справі не стягуються, оскільки позивач звільнена від їх сплати.

Керуючись статтями 139, 241-246, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, ) про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у формі листа № 210/03-08/2019 від 12.08.2019 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у формі листа № 52/03-8/18 від 01.06.2020 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона