Справа № 340/4805/20
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2021 року м. Дніпросправа № 340/4805/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року (суддя суду 1 інстанції Жук Р.В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за з 2016 року по 2018 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій з 2016 року по 2018 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (22.08.2018 року) по день фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення за останні два повних календарних місяця перед звільненням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.08.2018, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №244позивача звільнено у запас та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак, на час звільнення відповідачем не виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку учасника бойових дій з 2016 по 2018 роки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день виключення його із списків особового складу, а саме 22.08.2018 року. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частини відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час неповного розрахунку при звільненні, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати у відповідній частині та прийняти нове судове рішення, яким вказану вимогу задовольнити, оскільки судом, при ухваленні рішення в зазначеній частині, не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та звільнений з посади головного сержанта командира І пожежного відділення пожежного взводу.

22.08.2018, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №244, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» пункту « 2» частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій.

29.09.2020, представником позивача, через Міністерство оборони України, направлено до Військової частини адвокатський запит № 209, в якому просили надати копії підтверджуючих документів про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій ОСОБА_1 за 2016-2018 роки.

Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, своїм листом від 07.10.2020 року №794 надала відповідь, що виплата компенсації у таких випадках, може здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ним законної сили.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати грошової компенсації відпусти як учаснику бойових дій за 2016 2018 роки позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Положеннями статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю України констатовано, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Таким чином, в даних спірних правовідносинах строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Отже, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, оскільки відповідачем фактично ще не проведено остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30.09.2020 у справі №120/1407/19-а.

Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13.05.2020 в справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 статтею 116 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Отже, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку.

Як встановлено судом, на момент звернення з даним позовом остаточного фактичного розрахунку при звільненні відповідач з позивачем не провів.

Підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог судом першої інстанцій було визначено передчасність їх заявлення з огляду на неможливість до проведення з позивачем остаточного розрахунку обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням таких критеріїв, як розумність, справедливість та пропорційність.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3365/19 та ін.

Таким чином, доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі в частині вищевказаних позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров