Справа № 420/8532/20
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8532/20
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 331-20 від 30.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що в 2015 році позивач звернувся із заявою про надання захисту в Україні, проте рішенням від 24.05.2016 р. № 24-16 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погодившись із цим, позивач оскаржив зазначене рішення в судовому порядку, в результаті чого ДМСУ зобов`язано повторно розглянути звернення позивача за захистом. За результатами повторного розгляду звернення позивача, рішенням ДМСУ №331-20 від 30.07.2020 позивачу повторно відмовлено у наданні захисту в Україні. Позивач зазначає, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, в якій існує ризик переслідувань через його належність до певної соціальної групи, а саме осіб, які ухиляються від несення військової служби. З урахуванням нестабільної ситуації, яка склалася в Сирії у зв`язку зі збройним конфліктом, побоювання позивача про те, що він може бути притягнутий до відповідальності за те, що він не служив в армії, а також ща наявності ознак загрози його життю та безпеки на свободі, звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції не враховував інформацію про країну його походження, інформація про яку є загальновідомою. Зокрема, інформація про крану походження міститься в Рекомендаціях УВКБ ООН з питань міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 01 листопада 2017 року. Крім того, позивач вважає, що рішення ДМС України є протиправним, оскільки існує ризик застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання є реальним. Апелянт також зазначає, що світова спільнота та структури ООН, неодноразово засуджували застосування збройних сил проти мирного населення в Сирії. Таким чином, апелянт вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не була інформація про країну походження до уваги, а тому рішення ДМС України від 30.07.2020 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

19.04.2021 року від Державної міграційної служби України до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відзив обґрунтовано тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів, з яких встановлено, що причиною виїзду з країни громадянського поодження вказано бажання здобуття вищої медичної освіти в Україні. Проте, в адміністративному позові та апеляційній скарзі, позивач посилається на те, що у разі повернення до країни громадянського походження він може стати жертвою переслідувань у зв`язку з належністю до осіб, які ухиляються від проходження віськової служби та ситуацію заганьопоширеного насильства. Тому, оскільки позивач не зміг навести об`єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил, інформація щодо примусового вербування позивача до збройних сил є недоведеною. Крім того, згідно міжнародного законодавства, можливістю для уникнення зазначеного факту є релігійні переконання особи або її пацифістські погляди. Таким чином, побоювання позивача зазнати примусового призиву до урядових збройних сил або збройних формувань сирійського Курдистану, ДМС України визнається таким, що не може мати відношення до конвенційних ознак визнання статусу біженця. Крім того, Державний кордон України позивач перетнув 22.10.2015 року, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 16.11.2015 року, тобто після перебування на території України в якості нелегального мігранта, що є порушенням ч.5 ст. ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом апеляційної інстанції 08.04.2021 р. та 19.04.2021 р. на адресу ОСОБА_1 на адресу зазначену в апеляційній скарзі були направленні ухвали про відкриття апеляційного провадження, про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження, права та обов`язки сторін, проте, поштовий конверт повернувся до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання. В свою чергу 12.05.2021 р. згідно телефонограми ОСОБА_1 було сповіщено про відкриття апеляційного провадження у справі №420/8532/20 та про призначення справи до розгляду та про направлення таких документів поштою, зазачену телефонограму було прийнято ОСОБА_1 о 10:45 за тел. НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Сирії, уродженець м. Латакія, район Слейба, національність араб, віросповідання іслам, мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 автобусом виїхав з країни походження 20 червня 2014 року з м. Латакія (Сирія) до кордону з Туреччиною, який перетнув пішки, після чого на автомобілі дістався м. Антакія (Туреччина), звідти автобусом виїхав до м. Мерсін (Мерсін). Через 7 місяців зареєструвався для роботи на кораблі, після чого покинув м. Мерсін (Туреччина) та авіаресом дістався м. Стамбул (Туреччина), звідти на кораблі слідував по маршруту м.Местигана (Алжир) Херсон (Україна) Немруд (Туреччина) Греція Румунія - Миколаїв (Україна).

22.10.2015 р. позивач на кораблі прибув до України, легально на підставі паспорта моряка та посвідчення.

05.11.2015 р. головним спеціалістом Заводського РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області винесено рішення № 9 про примусове повернення за межі України громадянина Сирії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.11.2015 р. ОСОБА_1 , звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що він хоче отримати захист, оскільки в Сирії йде війна і його призивали в армію, але він не хоче і не бажає стріляти і вбивати людей.

24.11.2015 р. наказом в.о. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 216 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 .

22.01.2016 р. наказом т.в.о. заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 14 у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 .

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 № 2015OD0363 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, оскільки ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань або дискримінації, які могли б підпадати під конвенційні ознаки визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також не встановлено жодних фактів щодо можливого застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Загострення ситуації в Сирії не розглядається як підстава для отримання міжнародного захисту. Відсутні докази щодо примусового призову заявника до збройних сил у разі повернення до Сирії, існують лише припущення з боку заявника про можливі проблеми пов`язані з примусовою службою в армії у разі повернення на батьківщину.

Виїзд з країни походження був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до економічно-стабільної країни. Факт проживання родини заявника на батьківщині протягом періоду конфлікту після його виїзду вказує на те, що твердження, які повідомлені особою стосовно власних переслідувань та членів родини вбачаються завідомо вигаданими та неправоподібними. Крім того, проведеним працівниками управління аналізом встановлено, що заявник мав усі можливості звернутися за захистом в Туреччині, де він перебував протягом 7 місяців, але звернення з приводу набуття міжнародного захисту не здійснював.

24.05.2016 р. рішенням Державної міграційної служби України № 245-16 висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.11.2016 р. позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 212 від 13.06.2016, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду (справа № 815/6378/16).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 №815/6378/16, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 24.05.2016 №245-16 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захист, зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи вищезазначений спір, суди усіх інстанцій виходили з того, що загальновідомими є факти проведення на території Сирії громадянської війни, яка стала причиною багаточисленних жертв серед цивільного населення. Крім того, збройний конфлікт став передумовою погіршення соціальної та гуманітарної обстановки, призвів до погіршення ситуації в сфері охорони здоров`я.

З огляду на вказівки, викладені в Директиві Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 р. №8043/04 та рішенні Європейського суду з прав людини від 14.02.2017 р. №52722/15 при прийнятті рішення щодо надання або відмови в наданні відповідного статусу, органу, на який покладено такі функції, слід враховувати ситуацію у країні походження. Ситуація у країні походження при визначенні відповідного статусу є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань або зазнати серйозної шкоди є цілком обґрунтованими.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 р. № 815/6378/16 ДМС України прийнято рішення від 30.08.2017 р. № 53-17 про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято наказ від 17.10.2017 р. № 196 про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ДМС України прийнято рішення № 331-20 від 30.07.2020 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із яким, позивач звернувся за судовим захистом із даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до ДМС України позивач вказав про військовий конфлікт на території Сирії, як причину неможливості повернення, загрозу переслідувань у зв`язку з проведенням військових дій (через його небажання бути повторно рекрутованим до лав армії), а також загальну несприятливу ситуацію на території країни громадянської належності. В рамках процедури повторного розгляду заяви від 16.11.2015 р. із позивачем була проведена співбесіда 31.10.2017 р., і за результатами проведених із позивачем процедур не виявлено істотно нових обставин переслідування, окрім повідомлених у заяві від 16.11.2015 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд зазначив, що позивачем не надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину. Крім того, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу його життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину. До того ж, позивач чітко не зазначив характер небезпеки, який може очікувати на нього у випадку повернення на територію країни громадянської належності. Крім того, позивач звернувся за міжнародним захистом лише в 2015 році, хоча загострення ситуації в Сирії розпочалось у 2011 році. Таким чином, під час повторного розгляду звернення ОСОБА_1 на виконання судового рішення органом міграційної служби всебічно досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача, надано оцінку поясненням шукача захисту в аспекті керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, всебічно проаналізовано всі аргументи позивача та зроблено аргументований висновок про відсутність підстав для надання Україною міжнародного захисту позивачу.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності відносно нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддві дослдивши матеріали осоої справи встановила, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Позивач не повідомив обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, позивачем не надано належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на батьківщину та не надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину.

Суд встановив, що під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу його життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину.

Так, під час проведення процедур набуття міжнародного захисту, позивач чітко не зазначив характер небезпеки, який може очікувати на нього у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Зокрема, згідно протоколів співбесід від 31.10.2017, від 24.11.2015, ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень, свавільних арештів, затримань, поза судових рішень на території країни громадянської належності. Додатково, відповідно до тверджень позивача встановлено, що ані він, ані його близькі родичі особисто ніколи не контактували з представниками радикальних екстремістських угруповань в Сирії.

Позивачем не зазначені обставини та не надані жодні документальні докази, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що виїзд позивача з Сирії не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної фізичної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів.

В матеріалах особової справи позивача відсутні відомості, які б вказували на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Сирії. Також, відносно позивача відсутні відомості, що можуть вказувати на наявність у нього проблем з представниками державних органів влади країни громадянської належності, відсутнє переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. Додатково у співбесіді 31.10.2017 встановлено, що позивач не мав жодних проблем з перетином державного кордону своєї країни.

Ймовірну загрозу для себе у випадку повернення в Сирію позивач вбачає у загальній нестабільній ситуації, що склалася у період 2011-2015 рр. на території країни громадянської належності.

Однак, як вбачається з встановлених обставин справи судовою колегією встановлено суттєві розбіжності в твердженнях апелянта, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до відомостей, наданих позивачем, та свідчить про спроби зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, позивач звернувся за міжнародним захистом лише в 2015 році, хоча загострення ситуації в Сирії розпочалось у 2011 році.

За матеріалами особової справи позивача не спостерігаються елементи його переслідування або дискримінації в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення з боку державних або недержавних установ. Про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадянської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспорту моряка 21.05.2013 в Сирійській Арабській Республіці в Генеральному Управлінні портів - Управління Морської Інспекції в м. Латакія, терміном дії до 20.05.2019.

Апелянт зазначає, що в 2011 році ситуація в Сирії була значно кращою, ніж в 2015 році і коли він перебуваючи на території України дізнався про те, що його корабель повертається до Сирії, то був змушений покинути його, так як мав побоювання щодо повернення на батьківщину.

Так, суд встановив, що на території Сирії залишилась проживати: батько, дружина, син, 2 рідних брати, сестра та батько дружини позивача. Щодо переслідування родини, позивач зазначив, що його родина не зазнає переслідувань або побоювань зазнати переслідувань. Додатково позивач зазначив, що жодних проблем із проживанням на території Сирії ніхто із його рідних н

З огляду на викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що надана позивачем інформації свідчить про те, що від початку конфліктної ситуації на території Сирії у 2011 році і до моменту його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 16.11.2015р., сім`я позивача цілком нормально проживала на території Сирії.

Також, суд звертає увагу,що у заявника є рідна сестра, яка проживає наразі в Туреччині, в м. Аланья та рідний брат, який проживає в Бельгії, м. Брюссель, які проживають в безпеці та яким нічого не загрожує.

При цьому, позивач повідомив, що жодних пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації прав і свобод, а також при користуванні загальними комунікаціями під час проживання на території Сирії ніхто з його рідних не зазнає.

Тобто отримана під час проведення співбесіди від 31.10.2017 інформація підтверджує, що від початку конфлікту на території Сирії (2011 рік) і до теперішнього часу сім`я позивача має безпечний рівень життя на території Сирії.

Таким чином, вірно встановлено судом першої інтсанції, що ніхто з членів родини позивача, на території Сирії не переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи, політичних поглядів. Слід зауважити, що ніхто особисто не переслідувався з членів родини шукача захисту на момент проживання в м. Латакія (Сирія) та не виникало жодних проблем через це.

Також, судом не встановлено факти переслідування або дискримінації позивача в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення з боку державних або недержавних установ. Позивач не підтримує жодну зі сторін сирійського конфлікту, ніколи не висловлював будь-яку власну публічну позицію щодо нестабільної ситуації в Сирії.

Слід звернути увагу, що в ході співбесіди 31.10.2017 позивач зазначив, що м.Латакія знаходиться повністю під контролем сирійської влади, але на всій території Сирії зберігається неспокійна ситуація.

Таким чином, враховуючи наявну інформацію за країною походження позивача, можна стверджувати, що мирні жителі Сирії масово повертаються в свої будинки в звільнених від бойовиків районах Сирії. При цьому, курдські ополченці і сирійські військові разом займаються розмінуванням місцевості, відновленням інфраструктури та житлових будівель. Додатково, за інформацію по країні походження позивача підтверджується звільнення 90% території Сирії від терористичних груп, що свідчить про те, що ситуація на території Сирії значно покращилася.

Під час процедури набуття міжнародного захисту позивач стверджував, що теперішня ситуація на території Сирії погіршується у порівнянні з колишнім положенням на території країни громадянської належності та на всій території Сирії проводяться активні бойові дії. Натомість, всупереч тверджень заявника, за інформацію за країною походження позивача, в рідному для нього місті Латакія спостерігається покращення гуманітарної ситуації, зменшення інтенсивності військових дій, відбудова інфраструктури у містах, які були звільнені від представників терористичних угруповань і контролюються представниками органів державної влади Сирії, а також відмічаються свята.

Відповідно до інформації по країні походження позивача, голова комісії з національної безпеки та зовнішньої політики Ірану ОСОБА_4 підкреслив, що Сирія наразі сильніша, ніж будь-коли.

Позивач зазначає, що на території Сирії наразі приймають участь у військових діях безліч сторін, кожна з яких відстоює свої власні інтереси, але він не підтримує нічиєї сторони, а просто бажає проживати в безпеці.

Наявність активних військових зіткнень в певних регіонах Сирії є підтвердженою обставиною, проте при розгляді заяви про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід також враховувати такі елементи, як інтенсивність військового конфлікту в певному регіоні, перспективи, тенденції до вирішення відповідного збройного конфлікту, ситуацію в гуманітарній та інтеграційній сферах на території країни громадянської належності позивача.

З актуальної інформації за країною походження позивача, інформаційних звітів міжнародних організацій спостерігаються позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності від представників радикальних екстремістських угруповань, стабілізації загальної соціальної-політичної ситуації в Сирії, закріплення ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах, що, враховуючи відсутність у заявника конфліктів з представниками органів державної влади, створює можливість повернення заявника до зазначених регіонів.

З інформації за країною походження позивача також спостерігається відновлення інфраструктури, забезпечення можливостей для працевлаштування жителів Сирії на період відбудови країни. Відбувається поступова стабілізація ситуації на території регіону постійного проживання позивача на території Сирі, в м. Латакія, що підтверджується інформацією за країною походження, - за переліком додатку № 9 рекомендаційної позиції до висновку від 25.06.2020, що було враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджуться з судом першої інстанції, що під час проживання в Сирії позивач не зазнав жодних переслідувань за конвенційними ознаками. Загальна ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі міжнародного захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на батьківщину, непослідовність та суттєві розбіжності в твердженнях позивача.

При цьому, складна соціально-політична ситуація в Сирії у будь-якому разі не надає автоматичних підстав для визнання біженцями або надання додаткового захисту особам, які виїхали з країни унаслідок військового конфлікту, або ж не бажають повертатися на Батьківщину, приймаючи до уваги також інформацію за країною походження позивача, з якої відзначається врегулювання напруженої ситуації та покращення життя населення.

Стосовно побоювання зазнати певних переслідувань, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними.

Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності, які б могли бути пов`язаними з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Сирії.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що виїзд позивача з Сирії не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати іншої серйозної шкоди, оскільки з матеріалів особової справи встановлено, що позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичними поглядами.

З аналізу матеріалів особової справи позивача встановлена відсутність належної доказової бази, яка б вказувала на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях.

Судом встановлено, що позивач надає суперечливу та необґрунтовану інформацію стосовно його арештів правоохоронними органами та службами безпеки Сирії, а також позивач плутається у власних твердженнях з приводу фізичного насилля, яке до нього застосовувалося правоохоронцями, які не підтвердженні.

Слід зазначити, що з інформації за країною походження спостерігається в цілому задовільний стан безпекової ситуації в Сирії, поступове відновлення миру та стабільності на території країни громадянської належності позивача, звільнення території країни від представників терористичних угруповань, відновлення державного контролю над зазначеними територіями, активне добровільне повернення громадян Сирії на батьківщину.

Наразі значна частина території Сирії звільнена від представників терористичних угруповань, контролюється представниками органів державної влади країни громадянської належності, відбувається поступова відбудова інфраструктури та комунікацій у звільнених районах, активне повернення громадян Сирії на батьківщину, міжнародне сприяння у відновленні миру та стабільності на території Сирії, зменшення інтенсивності військового конфлікту на території значної частини країни, проведення роботи над усуненням наслідків збройного конфлікту на території Сирії, що створює можливість переміщення позивача до цих регіонів.

Крім цього, за матеріалами актуальної інформації по Сирії, у період з січня по кінець липня 2017 року 602759 переселених сирійців повернулися в свої будинки, через поліпшення економічної ситуації та ситуації в галузі безпеки у районах, які вони покидали. До того ж, засоби масової інформації повідомляють, що в сирійських містах таких як ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зберігається спокійна ситуація Слід вказати, що в північній частині Сирії в м. Хасеке, м. Ель-Камишли, а також в інших сирійських провінціях відбулися заходи, присвячені Міжнародному жіночому дню, які передбачали акції та вистави для дітей і жінок

За таких обставин клопотання не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що під час повторного розгляду звернення ОСОБА_1 на виконання судового рішення органом міграційної служби всебічно досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача, надано оцінку поясненням шукача захисту в аспекті керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, всебічно проаналізовано всі аргументи позивача та зроблено аргументований висновок про відсутність підстав для надання Україною міжнародного захисту позивачу.

Апелянтом в свою чергу не наведено обґрунтованих доводів проти оскаржуваного рішення, які б доводили неправомірність ненадання йому статусу біженця та додаткового захисту і одночасно наявність суттєвих чинник для надання таких статусів.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що вказані позивачем обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні діючого законодавства для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець