Справа № 640/3601/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 року м. Київ № 640/3601/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів на виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) адреса: АДРЕСА_1 до Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач), адреса: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок № 13/15, в якій позивач просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20 в розмірі 703 093,48 (сімсот три тисячі дев`яносто три гривні сорок вісім копійок).

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача в наслідок затримки виплати коштів позивачу на виконання рішення суду суб`єктом владних повноважень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 судом у справі № 640/449/20 допущено до негайного виконання, зокрема, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Позивач звертає увагу, що вказане вище рішення було отримано Офісом генерального прокурора 30 липня 2020 року, однак вимога суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури була виконана лише 17 листопада 2020 року, про що свідчить відповідний наказ Офісу генерального прокурора від 17 листопада 2020 року № 2811ц.

На переконання позивача, вказане вище свідчить про затримку виконання уповноваженим органом строку відповідного рішення суду, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів на виконання рішення суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів на виконання рішення суду та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 15 вересня 2020 року до Офісу Генерального прокурора надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 08 вересня 2020 року № 62982423 щодо зобов`язання Офісу Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Представник відповідача зазначає, що на підставі вказаної постанови, а також рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 судом у справі № 640/449/20, наказом Генерального прокурора від 17 листопада 2020 року № 2811ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Представник відповідача звертає увагу, що позивач не звертався із заявою про добровільне виконання рішення суду про поновлення його на раніше займаній посаді прокурора, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на посаді прокурора.

При цьому, як на підставу щодо затримки виконання рішення суду представник відповідача посилається на те, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач здійснював адвокатську діяльність. Однак, право на зайняття адвокатською діяльністю було зупинене згідно з пунктом 1 частини 1 статті 31 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" лише з 12 листопада 2020 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 12 листопада 2020 року.

Керуючись вищевикладеним, представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з аргументами, викладеними представником відповідача у відзиві на адміністративний позов, позивачем було подано відповідь на відзив, в якій останній, зазначає, що Генеральний прокурор зобов`язаний в силу Конституції України, наділений адміністративними повноваженнями, представляючи орган прокуратури, який є боржником за судовим рішенням, самостійно та невідкладно виконати допущене до негайного виконання судове рішення.

Окрім того, позивач зауважує, що обов`язок у Генерального прокурора, як представника боржника, невідкладно виконати судове рішення відповідає змісту присяги прокурора.

За твердженнями позивача, судове рішення виконується в Україні в силу дії закону, а не на підставі постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Поряд з цим, позивач зауважує, що у відзиві на позов Офісом Генерального прокурора не вказано жодної об`єктивної причини, яка зумовила занадто тривалу затримку у виданні наказу про поновлення на роботі позивача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року, залишеним без зміни постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року, у справі № 640/449/20, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправним і скасовано рішення № 36 Кадрової комісії № 4 від 19 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ; визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2129ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 332860,55 грн. (триста тридцять дві тисячі вісімсот шістдесят гривень 55 коп.); допущено до негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; допущено до негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць; стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачену суму судових витрат на правничу допомогу у розмірі 27 540 грн. 00 коп. (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Вказане вище рішення Офісом Генерального прокурора було отримано 30 липня 2020 року.

На виконання вимог вказаного вище рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, Офісом Генерального прокурора наказом від 17 листопада 2020 року № 2811ц було поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України.

У зв`язку з вищевикладеним та вважаючи дії відповідача, щодо затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Як вже було зазначено судом вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року, залишеним без зміни постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року, у справі № 640/449/20, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. При цьому, суд звертає увагу, що вказане рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Таким чином, з наведеного можна прийти до висновку, що з моменту проголошення вищезазначеного рішення суду, у Офісу Генерального прокурора (відповідача по справі № 640/449/20) виник обов`язок негайного його виконання в порядку встановленому судовим рішенням.

В свою чергу, суд звертає увагу, що виконання рішення суду є прямим обов`язком роботодавця шляхом видання наказу.

При цьому, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено ряд способів звернення до адміністративного суду для роботодавця з метою встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

З аналізу статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що положення коментованої частини статті узгоджуються з частинами 1, 3 та 4 статті 33 Закону України "Про виконавче провадження". Адміністративний суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, наділений правом: відстрочити або розстрочити виконання судового рішення - із власної ініціативи, за заявою сторони; встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення - із власної ініціативи, за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом).

При цьому, правові норми статті щодо процедури зміни чи встановлення способу та порядку виконання судового рішення є спеціальними по відношенню до пункту 2 частини 1 статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України, у яких також закріплено право адміністративного суду визначити спосіб виконання судового рішення шляхом ухвалення додаткового судового рішення у випадку відсутності відповідної деталізації в первинному судовому рішенні.

Суд наголошує, що відповідач в даному випадку не звертався до суду із заявами про ухвалення додаткового судового рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, не вчиняв будь-яких дій спрямованих на виконання рішення суду, що свідчить про допущення бездіяльності в даному випадку та ухиленню від його виконання.

У відзиві на позовну заяву представник Офісу Генерального прокурора на обставини, які слугували підставою для затримки виконання рішення суду посилався на те, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач здійснював адвокатську діяльність (отримав у Раді адвокатів Закарпатської області свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 9541/10).

При цьому, вказані вище посилання відповідача на зайняття адвокатською діяльністю відхиляються судом з тих підстав, що відповідно до статті 7 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" несумісною з діяльністю адвоката є: робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про запобігання корупції"; військова або альтернативна (невійськова) служба; нотаріальна діяльність; судово-експертна діяльність. Вимоги щодо несумісності з діяльністю адвоката, передбачені пунктом 1 цієї частини, не поширюються на депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад (крім тих, які здійснюють свої повноваження у відповідній раді на постійній основі).

При цьому, суд зауважує, що у разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в разі поновлення на посаді, позивач мав право в триденний строк звернутись до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця із заявою про зупинення адвокатської діяльності, що не вважалось би порушенням пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Суд зауважує, що невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи звільненого працівника, а тому судом відхиляються доводи відповідача про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин, в тому числі бездіяльності самого позивача.

В той же час, суд звертає увагу, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Вищевказана стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року в справі № 821/1678/16.

Згідно статті 236 КЗпП України встановлено, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 140/3020/19.

В свою чергу, з аналізу матеріалів справи судом було встановлено, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20 було отримано Офісом Генерального прокурора 30 липня 2020 року, водночас Офісом Генерального прокурора від 17 листопада 2020 року наказом № 2811ц було поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України.

З огляду на викладене, суд вважає, що час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20 починається з 31 липня 2020 року (наступний день після отримання уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року) та закінчується днем, що передував виконанню рішення, 16 листопада 2020 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 31 липня 2020 року по 16 листопада 2020 року, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року, було виконано фактично лише 17 листопада 2020 року, тому період із 31 липня 2020 року по 16 листопада 2020 року є часом затримки виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді.

В частині розрахунку стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100).

З пункту 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку № 100 середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Суд зазначає, що предметом спору в цій справі є стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Відтак, дослідженню підлягає проміжок часу та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення, тобто спірний період в даному провадженні є момент винесення рішення про поновлення на посаді по дату виконання рішення суду, тобто прийняття наказу про поновлення позивача на посаді.

Як встановлено судом, наказом Генерального прокурора від 17 листопада 2020 року № 2811ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20.

Відтак, на переконання суду, спірні правовідносини, а саме час затримки виконання рішення, припиняються з моменту виконання рішення суду, а саме поновлення позивача на посаді.

Так, відповідно до довідки від 01 червня 2020 року № 21-782зп, виданої Офісом Генерального прокурора, заробітна плата позивача за жовтень 2019 року складає 49 355,24 грн за 22 робочих днів, за листопад 2019 року - 49 355,24 грн за 21 робочий день; середньоденна заробітна плата складає 2 295,59 грн (98 710,48 грн : 43 робочих днів).

Вказані вище обставини вже були встановлені Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вже було зазначено судом вище предметом спору в даній справі є стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Відтак, дослідженню підлягає проміжок часу та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення, тобто спірний період в даному провадженні є момент винесення рішення про поновлення на посаді по дату виконання рішення суду, тобто прийняття наказу про поновлення позивача на посаді.

Таким чином з урахуванням викладеного періодом вимушеного прогулу пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді є з 31 липня 2020 року (наступний день з дати отримання відповідачем рішення про поновлення позивача) по 16 листопада 2020 року (день який передає даті виконання приписів рішення суду) та складає 76 робочих днів.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період вимушеного прогулу пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді, а саме з 31 липня 2020 року по 16 листопада 2020 року (76 робочих днів) становить 174 464,84 грн (2 295,59 грн х 76 робочих днів).

При цьому, в даному випадку, судом не застосовувався коефіцієнт під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням окладів, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів».

Так, пунктом 10 Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.

При цьому, якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.

Отже, з аналізу наведених норм суд зазначає, що чинне законодавство, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення.

Застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати є безпідставним, оскільки він підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В той же час, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.

З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади, немає.

На переконання суду, відповідні оклади можуть виплачуватись лише прокурорам, які переведені до Офісу Генерального прокурора за наслідками успішного проходження атестації або за результатами відкритого конкурсу.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що навіть беручи до уваги висновки викладені Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 24 липня 2020 року, позивача наказом Генерального прокурора від 17 листопада 2020 року № 2811ц було поновлено на посаді начальника Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами Генеральної прокуратури України, тобто в даному випадку позивач не може вважатись таким, що пройшов переатестацію, та на момент виникнення даних правовідносин останній був поновлений на посаді у Генеральній прокуратурі України, а не у Офісі Генерального прокурора, на посади якого поширюється оклади визначені постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів».

Крім того, суд зауважує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» було виключено пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою встановлювалось, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що починаючи з 12 грудня 2020 року наведені положення «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, не можуть застосовуватись, оскільки втратили чинність.

За таких підстав, керуючись викладеними вище обставинами, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позовної заяви позивача та наявності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді у розмірі 174 464,84 грн (сто сімдесят чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні 84 коп.).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 7 030,93 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 744,65 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (надалі - Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вбачається, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Крім того, згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Більш того, суд зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Так, на підтвердження обґрунтованості підстав представником позивача були надані до суду, копія договору про надання правової допомоги № 2/2021 від 07 лютого 2021 року з додатком № 1 до нього, копія Акту надання правової (правничої) допомоги від 29 квітня 2021 року, копії квитанцій про оплату правничої допомога № 3_5 від 29 квітня 2021, 28 квітня 2021, № 6_5 від 27 квітня 2021 року.

Відповідно до пункту 1 Договору про надання правової допомоги № 2/2021 від 07 лютого 2021 року встановлено, що Бюро зобов`язується надати Клієнту правову (правничу) допомогу, використовуючи усі законні способи і методи, відносно питання стягнення середнього заробітку за час затримки Офісом Генерального прокурора виплати коштів на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20.

Згідно пунктів 1, 2 та 2.1 Додатку №1 до договору про надання правової допомоги № 2/2021 від 07 лютого 2021 року встановлено, що Бюро надає Клієнту правову допомогу щодо відносно питання стягнення середнього заробітку за час затримки Офісом Генерального прокурора виплати коштів на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20. Правова допомога включає в себе консультування з предмету і підстав позову, складання позовної заяви, процесуальних документів з поданнях їх до суду, під час судового провадження забезпечення представництва Клієнта в суді,

Сторони дійшли згоди що вартість 1 години роботи адвоката становить 3 700 (три тисячі сімсот) гривень.

Сторони дійшли згоди, що незалежно від кількості витрачених годин, на надання Бюро правової допомоги Клієнту, вартість оплати правничої допомоги за цією додатковою угодою становить 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) з врахуванням умов пункту 3 цього додатку.

Пунктом 3 Договору про надання правової допомоги № 2/2021 від 07 лютого 2021 року передбачено, що Порядок обчислення та сплати вартості правової допомоги за цим договором визначаються в додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною.

Так, відповідно до викладеного вище судом встановлено, що оговорена сума, яку необхідно було сплатити ОСОБА_1 Бюро за надання правової допомоги щодо відносно питання стягнення середнього заробітку за час затримки Офісом Генерального прокурора виплати коштів на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20 становить 10 000,00 грн (десять тисяч грн 00 коп.).

Відповідно до Акту наданої правової (правничої) допомоги до договору про надання правової допомоги № 2/2021 від 07 лютого 2021 року та додатку № 1 до нього, правова допомога надавалась адвокатом Кротюком Олександром Володимировичем (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2493 від 16 березня 2006 року), який здійснює адвокатську діяльність у формі адвокатського бюро.

Також, згідно вказаного вище Акту встановлена витрачена кількість часу та зміст наданої правової допомоги ОСОБА_1 , з якої вбачається:

1. Первинна консультація Клієнта - 30 хвилин.

2. Складання позовної заяви - 2 години.

3. Складання відповіді на відзив - 2 години.

4 Складання процесуальних заяв (про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу адвоката) - 25 хвилин.

Всього: 4 години 55 хвилин.

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги 1 година роботи адвоката Адвокатського бюро «Олександра Кротюка» згідно умов договору про надання правової допомоги становить 3 700 гривень.

Тобто, вартість наданої правничої допомоги в цілому становить: 18 191,67 грн (4 годин 55 хвилин х 3 700 грн).

При цьому, відповідно до умов пункту 2.1. Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги за надання адвокатом правової допомоги ОСОБА_1 до сплати підлягає сума у розмірі 10 000 гривень.

Оплата правничої допомоги ОСОБА_1 здійснена в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями № 3_5 від 29 квітня 2021, 28 квітня 2021, № 6_5 від 27 квітня 2021 року.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження обставин на обґрунтування правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу, до суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зауважує, що з наведеного вище вбачається, що вказані витрати позивача на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними з обставинами справи та характером спору, а також підтвердженими належними доказами, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані саме з розглядом справи в суді та є співмірними по відношенню до складності справи, а розмір заявлених витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем спростувань та обґрунтованих заперечень щодо судових витрат надано не було, а тому, оскільки в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про задоволення вимог представника позивача стосовно стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.

В той же час, суд зауважує, що згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500, 00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів на виконання рішення суду - задовольнити частково.

2. Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок № 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі від 24 липня 2020 року у справі № 640/449/20 в розмірі 174 464,84 грн (сто сімдесят чотири тисячі чотириста шістдесят чотири гривні 84 копійки).

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 744,65 грн (одна тисяча сімсот сорок чотири гривні 65 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок № 13/15, ).

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок № 13/15, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова