Справа № 120/4489/20-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/4489/20-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух В.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

17 травня 2021 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Курка О. П. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо незарахування до стажу служби у поліції ОСОБА_1 періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року та з 31.10.2014 року по 01.12.2014 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби у поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової відпустки, періоди служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року та з 31.10.214 року по 01.12.2014 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо не зарахування до стажу служби у поліції ОСОБА_1 періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби у поліції службу у Державній кримінально-виконавчій службі України з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Серед іншого, відповідач зазначив, що частиною 2 ст. 78 Закону України "Про Національну поліцію" закріплено вичерпний перелік видів служб та періодів роботи у відповідних органах, які зараховуються поліцейським до стажу роботи в поліції, і служба в Державній кримінально-виконавчій службі України в даному переліку відсутня.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не врахував той факт, що позивач просив зарахувати період служби у кримінально-виконавчій службі не для призначення пенсії відповідно до ст. 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ", а для отримання надбавки за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 78 Закону України "Про Національну комісію".

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та було підтверджено в межах апеляційного перегляду справи, позивач - ОСОБА_1 , починаючи з жовтня 1999 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, а починаючи з листопада 2019 року займає посаду начальника Барського відділення Жмеринського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області.

Так, позивач, особистий номер Д-002415, у відповідності до записів послужного списку:

- з 18.11.1997 року по 28.05.1999 року - стрілець в/ч НОМЕР_1 ;

- з 07.10.1999 року по 29.11.1999 року - контролер установи ІВ-301/176 УДДПВП у Вінницькій області;

- з 29.11.1999 року по 01.07.2000 року - контролер Вінницької тюрми № 1 УДДПВП у Вінницькій області;

- з 01.07.2000 року по 01.01.2004 року - молодший інспектор 2 категорії відділу режиму та охорони Вінницької тюрми № 1 УДДПВП у Вінницькій області;

- з 01.01.2004 року по 08.11.2004 року - молодший інспектор 2 категорії відділу режиму та охорони Вінницької установи виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій області;

- з 08.11.2004 року по 01.09.2005 року - молодший інспектор - черговий відділу організації охорони та нагляду Управління ДДПВП України у Вінницькій області;

- з 01.09.2005 року по 05.05.2008 року - молодший інспектор - черговий відділу охорони та нагляду управління УДДПВП України у Вінницькій області;

- з 05.05.2008 року по 22.11.2010 року - оперуповноважений з обліково-реєстраційної групи сектору організаційної роботи Управління ДДПВП України у Вінницькій області;

- з 22.11.2010 року по 30.03.2012 року - начальник сектору організації оперативної роботи Управління ДДПВП України у Вінницькій області;

- з 30.03.2012 року по 22.07.2014 року - начальник сектору оперативної розшукової роботи Управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області;

- з 31.10.2014 року по 23.06.2015 року - дільничний інспектор міліції сектору №4 відділу ДІМ Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області;

- з 23.06.2015 року по 21.07.2015 року - старший оперуповноважений відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку УМВС України;

- з 21.07.2015 року по 06.11.2015 року - старший оперуповноважений відділу боротьби з етнічними організованими злочинними групами і злочинними організаціями з міжнародними зв`язками управління карного розшуку УМВС України;

- з 07.11.2015 року по 09.12.2016 року - старший оперуповноважений (карного розшуку) ГУ НП у Вінницькій області;

- з 09.12.2016 року по 24.06.2019 року - оперуповноважений сектору агентурно-оперативної роботи УКР ГУ НП у Вінницькій області;

- 24.06.2019 року по 01.10.2019 року - заступник начальника відділу інформування управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП у Вінницькій області;

- 01.10.2019 року по 27.12.2019 року - старший оперуповноважений управління стратегічних розслідувань ГУ НП у Вінницькій області;

- з 27.12.2019 року по 18.05.2020 року - старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції Літинського ВП Калинівського ВП ГУ НП у Вінницькій області;

- з 18.05.2020 року - начальник Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області.

08.07.2020 року позивач звернувся із рапортом до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо зарахування до стажу служби в поліції, що надає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та право на додаткову оплачувану відпустку, період служби з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року та з 31.10.2014 року по 01.12.2014 року.

Однак, листом №2697/04/12-2020 від 10.07.2020 року відповідач відмовив позивачу у зарахуванні до стажу служби в поліції періодів проходження служби у пенітенціарній службі та установах з питань виконання покарань з підстав відсутності правових підстав.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, служба в Державній кримінально-виконавчій службі України здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, та відповідно до пункту 3 частини 2 статті 78 Закону № 580-VIII повинна зараховуватись до стажу служби в поліції. Отже, в розрізі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування до стажу служби у поліції позивачу періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року.

Стосовно вимоги щодо зарахування періоду служби з 31.10.2014 року по 01.12.2014 року, то суд першої інстанції відзначив про безпідставність останньої, оскільки зазначений період вже врахований до стажу служби позивача у поліції.

Колегія суддів, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, в призмі встановлених обставин справи та доводів апеляційної скарги, відзначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) згідно з статтею 59 якого служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до статті 78 Закону № 580-VIII стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

До стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення. Порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.

Отже, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Частиною 1 статті 11 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Згідно з частиною 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV, в редакції чинній на час проходження позивачем служби у Державній кримінально-виконавчій службі України, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Частиною 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV, в редакції Закону № 1774-VIII 06.12.2016, встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Відповідно до Положення про Державну пенітенціарну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №394/2011, в редакції чинній на час проходження позивачем служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, державна пенітенціарна служба України (ДПтС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

ДПтС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька областей) територіальні органи управління, а також через підпорядковані територіальним органам управління кримінально-виконавчу інспекцію, установи виконання покарань, слідчі ізолятори, воєнізовані формування, навчальні заклади, заклади охорони здоров`я, підприємства установ виконання покарань, інші підприємства, установи і організації, створені для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Колегія суддів зазначає, що фактично законодавцем закріплено поширення усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейських на працівників кримінально-виконавчої служби.

Таким чином, на позивача, під час проходження ним служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції. Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки відмова відповідача у зарахуванні позивачу пільгового стажу до стажу служби в поліції, наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України, вислугу років з 07.10.1999 по 22.07.2014 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, є протиправною.

З метою захисту порушених прав позивача в спірних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача зарахувати до стажу служби позивача у поліції період його служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 07.10.1999 року по 22.07.2014 року.

При цьому, судова колегія відхиляє доводи відповідача про помилковість застосування судом першої інстанції норм законодавства, якими врегульований порядок обчислення вислуги років для призначення пенсії особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, оскільки останні не були використані судом при ухваленні оскаржуваного рішення. В даному випадку, суд першої інстанції, всупереч доводам відповідача, надав оцінку питанню обрахунку вислуги років позивача саме задля встановлення надбавки за вислугу років та додаткової відпустки.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена 17 травня 2021 року (у зв`язку з перебуванням суддів Білої Л.М. у період з 05.04.2021 року по 23.04.2021 року на лікарняному, а у період з 26.04.2021 по 30.04.2021 у відпустці, ОСОБА_2 у період з 05.05.2021 року по 14.05.2021 року у відпустці).

Головуючий Біла Л.М.

Судді Курко О. П. Гонтарук В. М.