Справа № 805/4185/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року справа №805/4185/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача Дербаль А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року (повне судове рішення складено 22 лютого 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 805/4185/18-а (суддя в І інстанції Голуб В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді,

УСТАНОВИВ:

Позивач, яка на той час носила прізвище ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Волноваської районної державної адміністрації (далі Волноваська РДА), в якому відповідно до уточнених позовних вимог просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо її звільнення з посади заступника голови Волноваської районної державної адміністрації;

визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Волноваської РДА від 18 травня 2018 року № 15рк «Про звільнення ОСОБА_2 »;

поновити її на посаді заступника голови Волноваської РДА.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно з розпорядженням голови Волноваської РДА від 27.02.2017 № 22 її було призначено на посаду заступника голови Волноваської РДА на час відсутності основного працівника зі строком випробування один місяць зі збереженням 6 рангу державного службовця у межах посад державної служби категорії «Б».

Внаслідок призначення на посаду нового голови Волноваської РДА, відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон № 586-XIV), в день вступу на посаду голови райдержадміністрації позивач заявила про припинення повноважень на посаді заступника голови, а також подала заяву про згоду на продовження терміну повноважень заступника голови. В подальшому позивач скористалась своїм правом на відпустку з 08.02.2018 по 26.02.2018. Листом від 13.02.2018 № 01-21-266 голова Волноваської РДА звернувся до голови Донецької облдержадміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації щодо погодження звільнення позивача з посади заступника. Проте таке звільнення погоджено не було. 27.02.2018, в перший день після відпустки, позивач отримала розпорядження голови Волноваської РДА від 26.02.2018 № 9-рк «Про кадри», яким їй доручалося продовження виконання своїх повноважень до вирішення питання призначення у встановленому законодавством порядку. Таким чином, позивач з 27.02.2018 продовжувала працювати на своїй посаді.

20.03.2018 ОСОБА_2 отримала новий розподіл обов`язків між керівними працівниками, в якому її посада зазначена як заступник голови райдержадміністрації.

Однак розпорядженням голови Волноваської РДА від 18.05.2018 №15рк позивач була звільнена з посади заступника голови відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону № 586-XIV, п. 5 ст. 41 КЗпП України.

ОСОБА_3 наголосила, що так як після виходу з відпустки 27.02.2018 вона продовжувала працювати, то, враховуючи ст. 39-1 КзПП України, законних підстав для її звільнення з посади не було.

Також позивач вважала, що оскільки на заступників голови райдержадміністрації не поширюється дія Закону України «Про державну службу», голові районної державної адміністрації не надано право звільняти заступників без зазначення причини звільнення та узгодження в цьому контексті норм трудового законодавства.

Таким чином, на думку ОСОБА_4 , відповідачем при прийнятті спірного розпорядження було порушено норми ст. 21, 24, 29-1 КзПП України, принцип рівності перед законом, що має запобігати усім формам дискримінації, конституційне право на продовження діяльності на публічній службі, недоотриманий порядок звільнення з публічної служби.

Поряд з цим, позивач наголосила, що в розумінні ст. 14 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість» (далі Закон № 5067-VI) вона відноситься до категорії соціально вразливих верств населення (у позивачки на утриманні знаходяться діти віком 15 та 4 роки). Також їй не було запропоновано будь-якої іншої роботи, яка відповідає кваліфікації та досвіду роботи.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року у цій справі, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Волноваської РДА від 18 травня 2018 року № 15рк «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника голови Волноваської РДА; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 травня 2018 року по 07 серпня 2018 року. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Проте, Верховний Суд постановою від 24 вересня 2020 року касаційну скаргу Волноваської РДА на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року задовольнив частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року в цій справі скасував, а справу направив на новий судовий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду та закрити провадження у справі в порядку п.8 ч.1 ст. 238 КАС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи в сукупності з нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку із чим дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Апелянт наголошує, що поза увагою суду залишено прийняття відповідачем розпорядження голови Волноваської РДА від 02.05.2019 №6рк про її поновлення на посаді, про що внесено запис у трудову книжку, та виплату середнього заробітку під час вимушеного прогулу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 19.11.2020, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 19.11.2020 зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 534. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_6 » (т.2 а.с.159).

На підставі вказаного свідоцтва про шлюб позивачкою змінено прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується паспортом громадянина України від 30.11.2020 та карткою платника податків (т.2. а.с.160-161).

Розпорядженням голови Волноваської РДА від 24 лютого 2017 року № 22-рк позивача з 27 лютого 2017 року призначено на посаду заступника голови райдержадміністрації на час відсутності основного працівника з посадовим окладом згідно з штатним розписом, як таку, що стала переможцем конкурсу зі строком випробування 1 місяць (т.1 а.с.13).

29 листопада 2017 року, у зв`язку з набранням чинності 15 листопада 2017 року Закону України від 09 листопада 2017 року № 2190 «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань проходження державної служби», ОСОБА_2 повідомлено про зміну істотних умов праці (т.1 а.с.91).

07 лютого 2018 року позивачка на ім`я голови Волноваської РДА подала заяви, за змістом яких, згідно із частиною третьою статті 10 Закону № 586-XIV, заявила про припинення повноважень на посаді заступника голови районної державної адміністрації та надала згоду на продовження терміну повноважень заступника голови Волноваської РДА. Також позивач просила надати їй частину невикористаної відпустки (т.1 а.с.16-18).

Голова Донецької обласної державної адміністрації, керівник обласної військово-цивільної адміністрації листом за вихідним № 0.1/16Я-835/4-18 від 20 лютого 2018 року не погодив голові Волноваської РДА звільнення позивача, висловленого у листі від 13 лютого 2018 року за № 01-21-266 (т.1 а.с.21,48).

Розпорядженням голови Волноваської районної державної адміністрації від 26 лютого 2018 року № 9-рк «Про кадри» у зв`язку із заявленням про припинення повноважень перед новообраним головою районної державної адміністрації відповідно до статті 10 Закону № 586-XIV, заступнику голови райдержадміністрації ОСОБА_2 доручено продовжувати виконання своїх повноважень до вирішення питання призначення у встановленому законодавством порядку (т.1 а.с.15).

Згідно з доповідною запискою позивач заперечувала щодо зазначення її посади з позначкою «виконуючий обов`язки» заступника голови райдержадміністрації з огляду на те, що порядок призначення виконуючих обов`язків окремих категорій працівників на певних засадах встановлюється спеціальними законами України. У разі відсутності спеціальних законів України, в частині, що не суперечить законодавству, діють акти, що були прийняті до проголошення незалежності, а саме: призначення т.в.о. можливе лише у порядку відсутності основного працівника. Згідно зі статтею 32 КЗпП України, призначення в.о. на посаду, що є вакантною не допускається за виключенням випадку призначення на посаду вищого рівня. Також позивач зазначила, що подання заяви про припинення повноважень заступника голови райдержадміністрації було її обов`язком як посадової особи, виходячи зі змісту частини третьої статті 10 Закону № 586-XIV. Однак настання юридичного факту і звільнення з посади з припиненням трудових відносин може відбуватися з ініціативи власника лише за наявності обґрунтованих підстав, передбачених КЗпП України. Стаття 10 Закону № 586-XIV передбачає порядок звільнення, а не підстави. Тому, на переконання позивача, до погодження звільнення з посади заступника голови районної державної адміністрації вона продовжує виконання своїх посадових обов`язків заступника голови, оскільки триває дія трудового договору (т.1 а.с.19).

Розпорядженням голови Волноваської РДА від 20 березня 2018 року № 140 «Про розподіл обов`язків між керівними працівниками райдержадміністрації» затверджено основні напрямки діяльності першого заступника, заступника голови та керівника апарату райдержадміністрації; розподіл обов`язків між головою райдержадміністрації, першим заступником, заступником голови, керівником апарату райдержадміністрації. Згідно з зазначеним розпорядженням, позивачка визначена як заступник голови районної державної адміністрації (т.1 а.с.27-35).

Розпорядженням голови Волноваської РДА від 18 травня 2018 року № 15-рк ОСОБА_2 звільнено з посади заступника голови районної державної адміністрації 18 травня 2018 року у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи (пункт 5 статті 41 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку (т.1 а.с.14) .

Судами встановлено, що спірне розпорядження було прийнято, враховуючи лист голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 16 травня 2018 року № 0.1/16д-2450/4-18, зі змісту якого вбачається, що звільнення позивача облдержадміністрацією погоджено (т.1 а.с.131).

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з такого.

Частиною 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 118 Конституції України встановлено, що склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.

У преамбулі Закону № 586-XIV зазначено, що відповідно до Конституції України цей Закон визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій.

Слід зазначити, що займана позивачем посада передбачає спеціальний порядок обрання та звільнення, визначений Законом № 586-XIV, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленим в постанові від 21.12.2018 у справі № 816/213/16.

Частиною 2 ст. 10 розділу II «Формування місцевих державних адміністрацій» Закону № 586-XIV, у редакції, чинній станом на 7 жовтня 2010 року, встановлено, що перший заступник та заступники голови обласної, районної державної адміністрації призначаються на посаду головою відповідно обласної, районної державної адміністрації за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст. 10 Закону № 586-XIV, у редакції Закону України від 7 жовтня 2010 року № 2592-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення їх у відповідність із Конституцією України», встановлено, що перший заступник та заступники голови обласної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою обласної державної адміністрації за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Перший заступник та заступники голови районної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації.

Законом України від 23 лютого 2014 року № 763-VII «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення їх у відповідність із Конституцією України» визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення їх у відповідність із Конституцією України» (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., № 10, ст. 63). Також встановлено, що норми законів України, до яких вносилися зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення їх у відповідність із Конституцією України», які втратили чинність згідно з пунктом 1 цього Закону, діють в редакції, чинній станом на 7 жовтня 2010 року, з урахуванням змін, внесених законами України після 7 жовтня 2010 року, у частинах, що відповідають нормам Конституції України, які діють станом на дату набрання чинності цим Законом.

Частиною 3 ст. 10 Закону № 586-XIV передбачено, що перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 39 Закону № 586-XIV передбачено, що голови місцевих державних адміністрацій: призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 цього Закону.

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що праву новопризначеного голови місцевої державної адміністрації на формування складу місцевої державної адміністрації кореспондує обов`язок раніше призначених першого заступника і заступника голови місцевої державної адміністрації заявити про припинення своїх повноважень, що є самостійною підставою для їх звільнення на підставі ч. 3 ст. 10 і п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону № 586-XIV, який є спеціальним у спірних правовідносинах.

Оскільки спірні правовідносини щодо звільнення заступника голови районної державної адміністрації з посади у зв`язку з поданням заяви про припинення повноважень врегульовано спеціальним Законом № 586-XIV, колегія сддів погоджується з висновокм місцевого суду, що посилання позивача на приписи Кодексу законів про працю України є безпідставним.

У постанові від 14.02.2019 у справі № 824/395/16-а Верховний Суд дійшов правових висновків, за якими звільнення першого заступника голови районної державної адміністрації на підставі ст. 10 Закону України № 586-XIV не є звільненням з ініціативи власника.

Так, ця норма містить додаткову, особливу підставу для звільнення працівника, пов`язану з його статусом, якої не містить КЗпП України чи Закон України «Про державну службу». Ця підстава законом пов`язується не з волевиявленням працівника чи голови райдержадміністрації, а з самим фактом призначення нового керівника адміністрації. Статтею 10 Закону № 586-XIV для перших заступників голови райдержадміністрації передбачено обов`язок заявити про складення повноважень перед новопризначеним головою.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 39 та ч. 3 ст. 10 Закону № 586-XIV визначено, що юридичним наслідком призначення нового голови районної державної адміністрації є право останнього звільнити перших заступників та заступників голови районної державної адміністрації із займаних посад внаслідок автоматичного припинення їх повноважень, про що вони заявляють новому голові адміністрації.

Звільненню новопризначеним головою районної державної адміністрації своїх заступників на підставі ч. 3 ст. 10 Закону № 586-XIV не може передувати дотримання певного додаткового порядку припинення їх повноважень, крім самого факту припинення цих повноважень в силу закону.

Написання заяви про припинення повноважень є обов`язком посадової особи - заступника голови районної державної адміністрації в силу вимог ч. 3 ст. 10 Закону № 586-XIV та пов`язане з настанням юридичного факту: звільненням з посади голови такої державної адміністрації та призначенням на посаду нового голови, наслідком чого є звільнення заступника голови районної державної адміністрації з державної служби. Тому у цьому випадку не відбувається припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

У силу приписів норми ч. 2 ст. 10 Закону № 586-XIV (дію попередньої редакції, якої відновлено у зв`язку з втратою чинності Законом України № 2592-VI від 07.10.2010 згідно із Законом України № 763-VII від 23.02.2014) перший заступник та заступники голови обласної, районної державної адміністрації призначаються на посаду головою відповідно обласної, районної державної адміністрації за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Проте, жодною нормою чинного законодавства України не передбачено необхідності обов`язкового погодження районною державною адміністрацією звільнення з посад заступника голови районної державної адміністрації, як і не встановлено юридичних наслідків недотримання такого погодження.

Суди мають враховувати наведені правові висновки Верховного Суду.

Щодо посилання позивача на відсутність погодження голови обласної державної адміністрації на її звільнення.

Таке погодження було надано в листі голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 16.05.2018 № 01/16д-2450/4-18. Крім того, з огляду на наведені висновки Верховного Суду, таке погодження не є обов`язковим.

Крім того, розпорядження голови Волноваської РДА від 26.02.2018 № 9-рк не є доказом нового призначення позивачки на посаду заступника голови Волноваської районної державної адміністрації, а свідчить лише про тимчасове продовження її повноважень до вирішення питання щодо заяви про припинення її повноважень.

Колегія суддів також погоджується з висновокм місцевого суду, що посилання позивача на те, що в розумінні ст. 14 Закону № 5067-VI вона відноситься до категорії соціально вразливих верств населення, а також те, що їй не було запропоновано будь-якої іншої роботи, яка відповідає кваліфікації та досвіду роботи, є помилковими, з огляду на наступне.

Так, ч. 1 ст. 14 Закону № 5067-VI визначено категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню.

Водночас, дія даної статті розповсюджується на лише осіб, які працевлаштовуються, що не відповідає контексту спірних правовідносин.

Крім того, суд повторює, що приписами ч. 2 ст. 10 Закону № 586-XIV визначено особливий порядок звільнення посадових осіб, а тому гарантії, що визначені КзПП України в частині запропонування будь-якої іншої роботи, не розповсюджуються в даному випадку.

Апеляційний суд, як і суд вважав суд першої інстанції, також не вбачає в діях відповідача жодних ознак дискримінації.

Так, за наведеним у статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі Закон № 5207-VI) визначенням дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

При цьому, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (частина третя статті 6 Закону № 5207-VI).

За практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.

Призначення на посаду іншої особи, не є безумовним свідченням наявності будь-якої форми дискримінації щодо позивачки.

Будь-яких інших обґрунтувань щодо наявності у позивача певної ознаки (раса, колір шкіри, стать, вік тощо) на підтвердження факту дискримінації, нею не наведено.

Посилання апелянта на те, що відповідач виконав рішення суду в цій справі, що набрало законної сили, не впливає на його право оскаржувати рішення в касаційному порядку, не є підставою для задоволення позову при новому розгляді справи.

Ця обставина не є також підставою для закриття провадження в справі з посиланням на п.8 ч.1 ст. 238 КАС України. Цією нормою передбачено можливість закриття провадження щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Проте стверджувані позивачкою порушення її прав не були виправлені суб`єктом владних повноважень добровільно, - відповідач виконав рішення суду.

З огляду на викладене, перевіривши спірні дії відповідача та розпорядження згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, місцевий суд дійшов правильного висновку про законність звільнення оскаржуваним у цій справі розпорядженням ОСОБА_2 з посади заступника голови Волноваської РДА.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду правомірність оскаржуваних рішень, натомість доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та є безпідставними.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статями 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 805/4185/18-а залишити без змін.

Повне судове рішення 14 травня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук