Справа № 460/8306/20
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 травня 2021 року м. Рівне №460/8306/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді О.М. Дудар, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання дій протиправними та стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі відповідач) про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

Позивач просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати компенсації сум податку на доходи фізичних осіб в сумі 6596,15грн та грошового утримання за період з 04.06.2020 по 09.07.2020 за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача компенсацію суми податку на доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, в сумі 6596,18грн;

- стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по 09.07.2020 включно в сумі 23801,90грн;

- стягнути з відповідача грошове забезпечення (суму середнього заробітку) за весь період затримки розрахунку з дня звільнення, 17.09.2020, по день прийняття рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 жовтня 2014 року позивача було звільнено зі служби в податковій міліції відповідно до Закону України "Про очищення влади, а на виконання рішення Верховного суду від 03 червня 2020 року поновлено на посаді.

При цьому, після 29 жовтня 2014 року позивачу проводилися нарахування та виплата грошового забезпечення, в тому числі премії та компенсація за невикористані відпустки, з утриманням відповідних сум податку на доходи фізичних осіб. Компенсація сум зазначеного податку, що були утримані з грошового забезпечення за листопад 2014 року, всупереч нормам чинного законодавства проведена не була.

Крім того, відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2020 року по 09 липня 2020 року включно, що тягне відповідальність, передбачену Кодексом законів про працю України.

Ухвалою суду від 23.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче засідання на 16.12.2020.

У встановлений судом строк від Головного управління ДФС у Рівненській області надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого вимоги позивача є безпідставними, оскільки виплата грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, проводиться з грошового забезпечення, одержаного, зокрема, військовослужбовцями податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби.

Крім того, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 , що підлягає оплаті у зв`язку зі скасуванням наказу про звільнення, є предметом розгляду в адміністративній справі №817/3431/14.

Враховуючи викладене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У підготовчому засіданні 16.12.2020 оголошено перерву у зв`язку з витребуванням доказів до 11.01.2021.

11.01.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно з якою твердження відповідача у відзиві на позовну заяву є надуманими, такими, що не відповідають обставинам справи.

Ухвалою суду від 11.01.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті на 09.02.2021.

У судовому засіданні 09.02.2021 розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача на 04.03.2021.

04.03.2021 розгляд справи не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді. Ухвалою суду від 15.03.2021 розгляд справи відкладено на 18.03.2021.

Ухвалою суду від 18.03.2021 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши позовну заяву, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 31 грудня 1996 року по 16 вересня 2020 року проходив службу в підрозділах податкової міліції ДПА в Рівненській області, ДПС України в Рівненській області, Головного управління Міндоходів у Рівненській області, Головного управління ДФС у Рівненській області, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.а.с.27-29).

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року №2174-о "Про звільнення ОСОБА_1 " полковника податкової міліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області, звільнено з посади та податкової міліції (а.с.12).

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

- постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково;

- визнано протиправним та скасовано наказ Голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 № 2174-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області, з 30 жовтня 2014 року;

- адміністративну справу №817/3431/14 у частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.

Наказом Державної фіскальної служби України від 30 червня 2020 року №859-о "Про виконання рішення суду" скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2174-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено полковника податкової міліції ОСОБА_1 на службі в податковій міліції та посаді заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області, з 30 жовтня 2014 року (а.с.13).

Наказом голови Комісії з реорганізації, в.о.начальника Головного управління ДФС у Рівненській області від 10 липня 2020 року "Про оголошення наказу ДФС України №859-о від 30.06.2020 "Про виконання рішення суду" оголошено наказ ДФС України №859-о від 30.06.2020 "Про виконання рішення суду" (а.с.14).

Наказом Державної фіскальної служби України від 15 вересня 2020 року №1319-о "Про звільнення ОСОБА_1 " полковника податкової міліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області, звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом "б" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, (через хворобу).

Зазначений наказ оголошено наказом голови Комісії з реорганізації, в.о.начальника Головного управління ДФС у Рівненській області від 16 вересня 2020 року №66-0 "Про оголошення наказу" (а.с.24).

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб, що були утримані з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року, та грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 04 червня 2020 року по 09 липня 2020 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено статтею 236 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу, який розглядав трудовий спір, про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов`язок власника виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.3 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.2 ст.372 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ст.65 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд зазначає, що судові рішення, які підлягають негайному виконанню, є обов`язковими, зокрема, для тих органів, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Добровільне виконання рішення суду є обов`язком, який не має похідного характеру від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

З огляду на викладене, постанова Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 була обов`язковою та підлягала негайному виконанню, зокрема, у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області.

Судом встановлено, що всупереч наведеним нормам, наказ про поновлення позивача на посаді було видано Державною фіскальною службою України 30 червня 2020 року, а наказ про оголошення зазначеного наказу від 30.06.2020 10 липня 2020 року.

При цьому, виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 розпочато з моменту фактичного поновлення на посаді - 10 липня 2020 року, що підтверджується листом Головного управління ДФС у Рівненській області від 30.10.2020 №Д/25/№ВГ/17-97-06 (а.а.с.17-18) та довідкою Головного управління ДФС у Рівненській області про нараховане грошове забезпечення від 30.10.2020 №50/17-00-05-30 (а.с.20).

Враховуючи імперативно встановлену обов`язковість виконання рішення суду про поновлення на посаді з моменту його ухвалення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді у період з 04 червня 2020 року по 09 липня 2020 року.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на те, що період вимушеного прогулу ОСОБА_1 є предметом розгляду в адміністративній справі №817/3431/14, оскільки згідно з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2020 року у зазначеній справі, з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2014 року по 03 червня 2020 року.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За нормами пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку).

Згідно з пунктом 10 Порядку N100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV Порядку N100 визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2020 року у справі №817/3431/14 встановлено, що середньоденний заробіток позивача, який належить враховувати при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням коефіцієнта підвищення (з 01 березня 2018 року) становить 976,32грн.

Відповідно до п.4 розд.ХІІ Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 №616, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за №928/32380 (далі Порядок №616), особам начальницького складу податкової міліції, звільненим з органів ДФС, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за визначений час вимушеного прогулу грошове забезпечення нараховується виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів періоду вимушеного прогулу.

Час вимушеного прогулу позивача за період з 04 червня 2020 року по 09 липня 2020 року становить 36 календарних днів.

Таким чином, тому середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який необхідно стягнути з відповідача, за вказаний період становить 35147,52грн (976,32грн х 36к.д.).

Крім того, судом встановлено, що після звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції наказом Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2174-о, останньому проводилася виплата грошового забезпечення, в тому числі премії та компенсації за невикористані дні відпустки, з утриманням відповідних сум податку на доходи фізичних осіб.

Згідно з розрахунковим листом за 2014 рік, у листопаді 2014 року ОСОБА_1 проведено нарахування грошового забезпечення в сумі 39612,40грн з утриманням податку на доходи фізичних осіб в сумі 6596,18грн (а.с.19).

28 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до голови Комісії з ліквідації Головного управління ДФС у Рівненській області з рапортом щодо виплати компенсації втрати доходів за рахунок податку на доходи фізичних осіб, що утримувався з належних йому сум після 29.10.2014 (а.с.15).

Згідно з листом Головного управління ДФС у Рівненській області 30.10.2020 №Д/25/№ВГ/17-97-06, у проведенні виплат компенсації сум податку на доходи фізичних осіб позивачу було відмовлено (а.а.с.17-18).

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 N44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі Порядок №44).

Відповідно до п.2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" (п.3 Порядку №44).

Відповідно до п.4 Порядку 344, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Згідно з п.5 Порядку 344, грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Відповідно до п.168.5 ст.168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Тобто, зазначена компенсація здійснюється у розмірі фактично сплаченого податку на доходи фізичних осіб, що утримується з доходів вказаної категорії громадян, та в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених основними розпорядниками коштів у Державному бюджеті України.

Таким чином, Головним управління ДФС у Рівненській області протиправно не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію податку на доходи фізичних осіб в сумі 6596,18грн, чим порушено право позивача на соціальний захист.

При цьому, жодних доказів того, що право на виплачені у листопаді 2014 року суми грошового забезпечення ОСОБА_1 набув поза виконанням обов`язків під час проходження служби, відповідачем суду не надано.

Отже, з відповідача на користь позивача суд стягує 6596,18грн грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб.

Згідно зі ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Ст.117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення належних працівникові сум роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Судом встановлено, що Головним управління ДФС у Рівненській області на момент звільнення ОСОБА_1 з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України (16.09.2020) не було виплачено належних йому сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по 09.07.2020 та грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року.

Отже, Головне управління ДФС у Рівненській області зобов`язане виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, у даному випадку з 17 вересня 2020 року по день ухвалення рішення суду, 17 травня 2021 року.

Як зазначено судом вище, середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку №100.

Враховуючи вимоги п.8 Порядку №100 та п.4 розд.ХІІ Порядку №616, суд, обчислюючи належну позивачу суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, врахував середнє грошове забезпечення за останні два місяці роботи та обрахував період затримки розрахунку у календарних днях.

Судом встановлено, що загальна кількість календарних днів у періоді з 17.09.2020 по 17.05.2021 становить 242 дні.

Згідно з довідкою Головного управління ДФС у Рівненській області від 30.10.2020 №50/17-00-05-30, ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення за липень 2020 року у сумі 12422,60грн, за серпень 2020 року у сумі 28570,54грн (а.с.20).

Кількість календарних днів у липні 2020 року становить 31 день, у серпні 2020 року 31 день.

Відповідно, середньоденне грошове забезпечення позивача, яке враховується для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 661,18грн ((12422,60+28570,54) / (31+31)).

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2020 року по 17 травня 2021 року становить: 160005,56грн (661,18грн х 242к.д.).

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначено, що у разі невиконання роботодавцем обов`язку щодо проведення зі звільненим працівником повного розрахунку, виплати всіх сум, що йому належать, наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Відтак, Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зокрема, суд враховує період затримки розрахунку при звільненні, майнові втрати позивача, заперечення відповідачем позовних вимог.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд вважає, що в порівнянні із сумою 41743,70грн (35147,52грн + 6596,18рн) суму 160005,56грн не можна вважати співмірною - сума компенсації значно перевищує невиплачену при звільненні.

У сукупності викладеного, суд вважає, що достатньою і справедливою сатисфакцією, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, співмірною з невиплаченою при звільненні позивачу сумою грошового забезпечення, буде сума 80002,78грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 80002,78грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2020 по 17.05.2021.

Крім того, суд зазначає, що відповідач є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та інших зборів з доходу у виді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час вимушеного прогулу.

Відповідач як податковий агент прирівнюється до платників податку і має права та виконує обов`язки, встановлені Податковим кодексом України для платників податків.

Суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу без віднімання сум податків та зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні судового рішення, внаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів.

За правилами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів обставин на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Враховуючи вимоги частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80грн, сплачені згідно з квитанцією від 18.11.2020 №19967943 (а.с.36).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання дій протиправними та стягнення коштів задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2020 року по 09 липня 2020 року та грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року.

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2020 року по 09 липня 2020 року в сумі 35147 (тридцять п`ять тисяч сто сорок сім) гривень 52коп, без врахування обов`язкових до сплати платежів.

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року, у сумі 6596 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто шість) гривень 15коп.

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 80002 (вісімдесят тисяч дві) гривні 78коп, без врахування обов`язкових до сплати платежів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Головного управління ДФС у Рівненській області, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління ДФС у Рівненській області (33023, Рівненська область, м.Рівне, вул.Відінська, бул.12; ідентифікаційний код 39394217).

Рішення складено 17 травня 2021 року.

Суддя О.М. Дудар