Справа № 380/2921/21
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа№380/2921/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України із вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно- територіального об`єднання національної гвардії України щодо непроведення розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-26 листопада 2018 року;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 листопада 2018 року;

-визнати протиправним перерахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, здійснений Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 27.04.2020 № 152;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) недоплачену суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби у сумі 4 896,90 (чотири тисячі вісімсот дев`яносто шість грн., 90 коп.) гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України по стройовій частині від 21.11.2018 №265 сержанта за контрактом ОСОБА_1 , виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 26.11.2018. На момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу відповідач протиправно, на думку позивача, не провів з ним розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Крім того, йому не було виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178. Позивач зазначив, що відповідно до довідки-розрахунку №15 від 04.02.2019 нарахування за неотримане речове майно становить 21353,14 грн. 30.04.2020 року Листом №50/14/27/3-555 відповідач повідомив, що сума грошової компенсації згідно довідки розрахунку №15 від 04.02.2019 року на суму 21 353,14 грн. була нарахована ОСОБА_1 неправильно та вважається недійсною. Нова довідка розрахунок №152 від 27.04.2020 року на суму 16 719,37 грн. розроблена у відповідності до наказу командувача Національної гвардії України №736 від 26.12.2016 року та у відповідності наказу МВС №475 від 07.07.2017 року.

21 жовтня 2020 року позивачу виплачена компенсація за неотримане речове майно на підставі Довідки №152 від 27.04.2020 року у розмірі 16 456,24 грн. Водночас, відповідна сума є недостатньою для погашення заборгованості перед позивачем, а сума недоплати становить 4 896,90 грн. Позивач не погоджується із такою бездіяльністю відповідача, звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 05.03.2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 05.04.2021 року було продовжено процесуальний строк розгляду справи до шістдесяти днів з дня відкриття провадження.

06.04.2021 року за вх.22842 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечив. У відзиві вказав на те, що головним розпорядником коштів є Головне управління Національної гвардії України, а у відповідача відсутні підстави та порядок нарахування коштів за додаткову відпустку. Представник відповідача вважає, що при звільненні позивача з військової служби та виключенні його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач діяв в межах повноважень та у відповідності до вимог законодавства. Додає, що 23.10.2019 ним було отримано розпорядження №27/27/3-7676. Відповідно до вказаного розпорядження, військовою частиною було здійснено перерахунок компенсації вартості за неотримане речове майно. Наголошує, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Проте позивач не оскаржував наказ №265 від 26.11.2018, з рапортом про не виключення його зі списків особового складу ВК 4114 не звертався. Відповідач просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Окрім цього представник відповідача заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення сторін.

Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач, ОСОБА_1 , до 26.11.2018 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира стрілецького взводу (резервного).

07.12.2016 року Головним управлінням Національної гвардії України позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .

Згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №265 від 26.11.2018 сержанта за контрактом ОСОБА_1 (Г-013442), заступника командира стрілецького взводу (резервного), згідно статті 26 пункту «а» частини 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) звільненого наказом командира військової частини № 43 по особовому складу від 21.11.2018 з військової служби в запас без права носіння військової форми одягу, та направити його на військовий облік до Самбірського РВК Львівської області, 26 листопада 2018 року.

Позивач заявою від 16.12.2020 звертався до відповідача з приводу здійснення виплати грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини.

За результатом розгляду звернення, Військова частина НОМЕР_1 листом від 01.02.2021 року №50/14/33-163 надала відповідь, в якій вказала, що Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 року за №200. Наказ видано на виконання і у відповідності до інших нормативно-правових актів, за загальним правилом розширеному тлумаченню не підлягає, виконується буквально, у зв`язку із чим протиправної бездіяльності по відношенню до учасників бойових дій зі сторони військової частини не вбачає.

Крім того, на момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 також не було виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.

Листом від 06.02.2019 року за №50/14/27/3-137 відповідач повідомив позивача про те, що ОСОБА_1 проведено нарахування за неотримане речове майно згідно довідки-розрахунку №15 від 04.02.2019 року на суму: 21353,14 грн. При надходженні коштів з довольчого органу буде повідомлено додатково.

30.04.2020 року Листом №50/14/27/3-555 відповідач повідомив, що сума грошової компенсації згідно довідки розрахунку №15 від 04.02.2019 року на суму 21 353,14 грн. була нарахована ОСОБА_1 неправильно та вважається недійсною. Нова довідка розрахунок №152 від 27.04.2020 року на суму 16 719,37 грн. розроблена у відповідності до наказу командувача Національної гвардії України №736 від 26.12.2016 року та у відповідності наказу МВС №475 від 07.07.2017 року.

Згідно Довідки №152 про вартість речового майна, що належить до видачі сержанту ОСОБА_1 вартість компенсації становить 16 719,37 грн.

21 жовтня 2020 року позивачу виплачена компенсація за неотримане речове майно на підставі Довідки №152 від 27.04.2020 року у розмірі 16 456,24 гри., що підтверджується Випискою АТ «КБ ПриватБанк» від 16.12.2020.

Вважаючи дії відповідача щодо протиправними, позивач звернувся до суду із означеним позовом.

Щодо твердження відповідача стосовно пропущення позивачем строків звернення до суду, встановлених у ч. 5 ст. 122 КАС України, суд враховує наступне.

Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду.

Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України).

Згідно частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зазначає, що в Кодексі адміністративного судочинства України відсутні норми, які регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

При цьому, частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правовідносини щодо стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно не поширюються строки звернення до суду, оскільки дана компенсація відноситься до обов`язкових виплат, які підлягають виплаті працівнику під час звільнення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, відтак дане твердження відповідача є необґрунтованим та безпідставним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Учасниками бойових дій згідно до статті 5 Закону №3551-XII є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п. 19 ч. 1 статті 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій, зокрема визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги у використанні чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Стаття 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлює такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них регламентовано статтею 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, яка містить такі норми:

« 8. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

14. […] У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

17. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

18. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

19. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

21. У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Визначення особливого періоду наведено в Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII та «;Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII. Так, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

При цьому за визначенням наведеним в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»:

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

- демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, з моменту оголошення та проведення Указом Президента України часткової мобілізації та затвердження цього Указу Верховною Радою України Законом від 17.02.2014 №1126-VII, в Україні діє особливий період.

Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).

Розділ XXXI Порядку №260 регламентує виплату грошового забезпечення у разі звільнення військовослужбовця з військової служби. Так, згідно з пунктом 3 розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 2016 року по 2018 рік проходив військову службу у військовій частин НОМЕР_1 .

07.12.2016 року Головним управлінням Національної гвардії України позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .

21.11.2018 звільнений з військової служби у запас, з 26.11.2018 виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Як учасник бойових дій ОСОБА_1 має право на одержання передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XII додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Спірні правовідносини щодо отримання позивачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача зі служби виникли в особливий період.

В особливий період, з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду, припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII.

Разом з тим, Закон №2011-XII не встановлює припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби

Таким чином, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, ця відпустка переноситься на інший період. Особа не втрачає права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація особі відпустки.

З огляду на запровадження особливого періоду, ОСОБА_1 не міг реалізувати це право шляхом безпосереднього отримання додаткової відпустки. Проте при звільненні зі служби він набув право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Таким чином, позивач набув право на додаткову відпустку за період проходження військової служби з 2016 по 2018 роки.

При цьому, виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, підлягає нарахуванню та виплаті позивачу виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини, а саме 26.11.2018, оскільки такий є днем остаточного розрахунку.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Так, за ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16.05.2019 справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), ця справа є типовою, а справа №620/4218/18 - зразковою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19) (провадження №11-550заі19), зокрема, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 залишене без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 ст. 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

Разом з цим, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Суд зауважує, що НОМЕР_4 при виключенні позивача зі списків особового складу частини повинна була виплати грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Оскільки такі дії відповідач не вчинив, ним допущено протиправну бездіяльність.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не здійснив належних розрахунків з позивачем щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідачем не подано належних доказів на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та рішень, які є предметом оскарження.

Доводи відповідача про правомірність своїх дій та рішень спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Тому такі доводи судом до уваги не беруться.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, суд зазначає таке.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»(далі Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 9-1 вказаного Закону продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Таким чином, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби ( пункт 3), за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

Судом встановлено, що відповідачем зменшено суму грошової компенсації вартості неотриманого речового майна позивача з 21353,14 грн. до 16719,37 грн на підставі розпорядження ГУ НГУ від 23.10.2019 №27/27/3-7676.

Суд звертає увагу, що відповідно до Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої відповідними структурами станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Також, слід звернути увагу, що розпорядження ГУ НГУ №27/27/3-7676 видане 23.10.2019, тобто після здійснення розрахунку вартості речового майна, що належить позивачу відповідно до довідки-розрахунку №15 від 04.02.2019, зазначеної в листі №50/14/27/3-137 від 06.02.2019, а відтак не може поширювати свою дію на дані правовідносини, оскільки після видачі відповідної довідки у відповідача виник обов`язок здійснити виплату, а не проводити перерахунок.

Суд зазначає, що нормами Порядку №178 не передбачено право відповідача проводити повторний перерахунок вартості речового майна, що належить до видачі після проведення розрахунку.

Відповідно до пункту 7 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Таким чином, відповідачем у новій довідці, протиправно виключено з переліку речового майна, що належить компенсувати позивачу.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо не проведення розрахунку при звільненні невиплати у повному розмірі грошової компенсації за неотримане речове майно станом на день звільнення з військової служби 26.11.2018, підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача виплати позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 4 896,90 грн., суд керується таким.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Заява №21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, згідно з якою правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Оскільки позивачу виплачено компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 16456,24 грн., залишок невиплаченої суми складає 4 896,90 грн.

Будь-яких заперечень щодо розрахунку залишку суми компенсації за неотримане речове майно не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до довідки-розрахунку №15 від 04.02.2019 з врахуванням здійснених виплат, в сумі 4 896,90 грн.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити.

Оскільки позивач, відповідно до Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 263, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно- територіального об`єднання національної гвардії України щодо не проведення розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-26 листопада 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України (,79026, м. Львів, вул. Стрийська, 146) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-26 листопада 2018 року.

Визнати протиправним перерахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, здійснений Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ОСОБА_1 згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 27.04.2020 № 152.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України (,79026, м. Львів, вул. Стрийська, 146) виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) недоплачену суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби у сумі 4 896,90 (чотири тисячі вісімсот дев`яносто шість грн., 90 коп.) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сасевич О.М.