Справа № 344/3418/21
Суддя: Бородовський С. О.
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/3418/21
Провадження № 2-а/344/140/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі судді Бородовського С.О., за участі секретаря судового засідання Грегулецької Х.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника Корвацького Я.М.

представника відповідача Гриневич І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Сивків Олександра Петровича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що відповідач склав щодо позивача постанову БАА №3840349 від 27/02/2021, якою наклав на нього адміністративне стягнення за не проходження технічного контролю на належному позивачу автомобілі фургоні «Volkswagen Crafter» НОМЕР_1 , за відсутність у позивача протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу. Позивач вважає фургон легковим автомобілем, а тому просив суд скасувати відповідну постанову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та надав перед судом пояснення про те, що автомобіль віднесений до категорії «В»; інспектор поліції зупинив позивача за паркування автомобіля; відповідач не складав жодних документів, оскільки спішив; постанову складено за не проходження технічного огляду.

Однак не характеризуються юридичною вірогідністю пояснення представника позивача про те, що позивача зупинив відповідач за паркування транспортного засобу на пішохідному переході, оскільки вони є взаємно суперечливими. Позаяк не може бути зупинено автомобіль, який вже припарковано на пішохідному переході.

В судовому засіданні представник відповідача надала перед судом пояснення про те, що позивач здійснив стоянку на пішохідному переході, до нього підійшов відповідач, повідомив про свою особу і повідомив причину, чому він підійшов до позивача, оскільки транспортний засіб позивача зупинено на пішохідному переході, а тому висунув вимогу надати документи, які повинен мати водій такого транспортного засобу, серед числа яких і документ про технічний контроль; саме позивач особисто і однозначно повідомив відповідача про те, що документ про технічний контроль транспортного засобу у нього відсутній і, що позивач вважає, що він йому не потрібний; транспортний засіб позивача підлягає технічному контролю, оскільки строк його експлуатації більше двох років; за змістом ПДР позивач повинен дотримуватись вимог законодавства про технічний контроль транспортного засобу; в ДСТУ про який каже представник позивача немає такої інформації, яку повідомляє суду представник позивач, а тому вводить суд в оману; представник позивача в обґрунтування позову зазначає ДСТУ, який є нечинним, але який теж не містив відповідної інформації, яку надумує представник позивача; об`єктивно фургон позивача належить до вантажних, незалежно від того визнає це позивач та його представник чи ні; відповідно до п. 1.10 ПДР вантажний автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів; обов`язком позивача було пред`явити документ про проходження обов`язкового технічного контролю; всі вантажні автомобілі, що старше двох років підлягають проходженню обов`зкового технічного огляду; за змістом реєстрації автомобіля позивача автомобіль належить до вантажних; в ДСТУ 210 передбачено, що автомобіль позивача відноситься до вантажних; представник відповідача подала суду копії двох ДСТУ для доведення перед судом тієї обставини, що представник позивача надає неправдиві пояснення щодо змісту ДСТУ; страховий поліс, який подав позивач не є документом, який за змістом законодавства визначає категорію технічної реєстрації та видову належність автомобіля позивача; тип автомобіля визначається і визначено експертом на час його реєстрації і відображено в документі про державну реєстрацію автомобіля; відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон; в документі про реєстрацію автомобіля позивача вказано - фургон; тип автомобільного кузову - фургон становить собою закритий кузов для перевезення вантажів.

В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що категорія «В» визначає категорію водія транспортного засобу, однак в письмовому поясненні представник позивача спростував свої ж пояснення про це та зазначив, що саме транспортні засоби поділяються на категорії, а не їх водії.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

При цьому обов`язковому технічному контролю не підлягають:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Отже обов`язковому технічному контролю не підлягають вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Таким чином вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни обов`язковому технічному контролю підлягають, якщо строк їх експлуатації понад два роки.

Відповідно до п. 3 розділу Загальні положення постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми.

Отже, по-перше, категорія транспортного засобу «В» визначає їх види не за критерієм легковий чи вантажний, як про це надав пояснення представник позивача.

По-друге, призначення автомобіля щодо перевезення вантажу чи пасажирів не визначається категорією «В» транспортного засобу.

Таким чином пояснення представника позивача є надуманими, не відповідають дійсним спірним відносинам, прямо суперечать національному законодавству як про це надала пояснення представник відповідача.

Так само і відповідно до ст. 41 Віденської конвенції про дорожній рух водії не поділяються на категорії «А», «В», «С» тощо, як про це надав пояснення представник позивача.

Крім цього невірним є висновок представника позивача за змістом його письмового пояснення, про те, що вантажними можуть бути виключно транспортні засоби із категорії С1 та С, оскільки типова належність транспортного засобу до вантажних і пасажирських здійснюється за видом і призначенням їх кузову, а не за належністю до категорії С1 та С.

В ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» врегульовано відносини щодо допуску осіб до керування транспортними засобами за їх категоріями, до яких одночасно належать транспортні засоби, що призначені до перевезення пасажирів або вантажу. Отже транспортні засоби за їх належністю по категоріях, які зазначені в ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» можуть одночасно бути призначеними до перевезення пасажирів або вантажів.

Іншим помилковим висновком представника позивача за змістом його письмового пояснення є те, що «…мій автомобіль не є вантажним, з тієї простої причини, що не має маси понад 3500 кг», оскільки належність автомобіля до вантажних або до пасажирських здійснюється не за їх вагою взагалі, та не за критерієм наявності чи відсутності у автомобіля ваги в 3500 кілограм, зокрема.

Невизнання представником позивача змісту п. 1.10 ПДР України та інших положень нормативно-правових актів України, перекручування та вигадування їх змісту, не визначено процесуальним законом в якості незаконного звільнення осіб, що вчинили адміністративне правопорушення від відповідного виду юридичної відповідальності.

Однак в у справі «Трегубенко проти України» Європейського суду з прав людини (2004 р.) зроблено категоричний висновок про те, що суспільна потреба передбачає і правильне застосування закону.

Тому саме суспільна потреба передбачає правильне застосування закону судом, незалежно від заперечення позивачем та його представником змісту нормативно-правових актів та їх обов`язків, перекручуванням їх змісту, в тому числі і процесуальних обов`язків, які не гарантують позивачу право на надання суду неправдивих пояснень, ведення суду в оману щодо фактичних обставин спору.

Так за змістом письмового пояснення представника позивача вказано, що «Поліцейський допустив припущення, що мій автомобіль нібито є вантажним і на цих сумнівних припущеннях побудував своє обвинувачення»; в інших письмових поясненнях представник позивача також помилково ототожнює себе із позивачем. Однак відповідне пояснення підписано саме представником позивача, а не позивачем особисто. Отже представник позивача помилково ототожнив себе з позивачем, заснував позов і заперечення пояснень представника відповідача на вигадуванні фактичних обставин та їх юридичної оцінки.

Відповідно до п. 1.10 ПДР вантажний автомобіль - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Відповідно до технічного паспорту на автомобіль позивача він належить до фургонів малотонажних - В.

Отже автомобіль позивача призначено для перевезення вантажів і за змістом п. 1.10 ПДР він належить до вантажних автомобілів.

Відповідно до п. 2.4. постанови Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) зчитування інформації із самоклейної мітки радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, а також перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Отже до обов`язків позивача належить зупинити транспортний засіб для ідентифікації інформації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом, а також перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Тому відповідач має право і зупинити позивача для реалізації компетенції за змістом п. 2.4. постанови Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху», а також може здійснити відповідний контроль і за тих обставин, коли позивач самостійно зупинив його транспортний засіб будь-де.

Також представник відповідача надала перед судом пояснення про те, що поліцейському належить право на складення постанови про притягнення правопорушників до адміністративної відповідальності, а тому саме відповідач для себе визначає порядок притягнення особи до відповідальності за кількома неправомірними діями, що одночасно вчинено такою особою, або за однією такою дією; у відповідача відсутній обов`язок обирати позивачу адвоката замість позивача; саме на позивачу був обовзок обрати собі захисника і забезпечити його участь на час вчинення ним правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 31.3 ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить: для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення за частинами перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121 КУпАП.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Представник відповідача надав суду письмове пояснення, відповідно до якого:

- відповідач підійшов до позивача, який порушив правила зупинки транспортного засобу, а не перебував в русі і його було зупинено;

- відповідач роз`яснив позивачу його права і позивач не вніс на розгляд відповідача будь-яких клопотань;

- відповідно до ст. 258 КУпАП постанова виноситься на місці вчинення правопорушення, що і було зроблено відповідачем;

- змісту ДСТУ 3649-97 про те, що транспортні засоби за категорією «В» відносяться до легкових автомобілів не існує, а вигаданий позивачем;

- ДСТУ 3649-97 взагалі нечинний з 01/07/2011 і не регулює спірних відносин;

- жоден з ДСТУ 3649-97, а так само і ДСТУ 3649:2010 не містить положень, які вказані позивачем;

- в Національній автоматизованій інформаційній системі (НАІС) автомобіль позивача зареєстровано як вантажний;

- вантажним автомобілем з повною масою до 3.5 тон може керувати водій, якому надано дозвіл на управління транспортними засобами, що віднесені до відповідної категорії транспортних засобів;

- відповідно до ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» на кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті;

- те, що вага транспортного засобу не перевищує 3,5 т. і для його управління достатньо посвідчення водія із допуском до управління транспортними засобами, віднесеними до категорії «В» не є підставою для висновку про те, що це легковий транспортний засіб.

Відповідно до реєстраційної картки на спірний транспортний засіб від 04/07/2009 за кодом типу кузову він належить до вантажних.

Відповідно до письмового пояснення відповідача від 16/04/2021 відповідач підійшов до транспортного засобу позивача, який ним зупинено з порушенням правил зупинки на відстані менше 10 метрів від пішохідного переходу, водієм автомобіля був позивач, який не пройшов обов`язковий технічний огляд та відповідачем за відповідним місцем проведено розгляд справи про адміністративне правопорушення позивача та ухвалено постанову.

27/02/2021 інспектор взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Сивків О.П. склав щодо позивача постанову №3840349.

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_2 про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Crafter» НОМЕР_1 його зареєстровано за позивачем.

27/08/2020 видано поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу «Volkswagen Crafter» НОМЕР_1 , в якому його поіменовано як легковий.

Законодавством не віднесено поліс страхування до офіційних документів, якими визначається цільове призначення транспортного засобу, його цільова належність до тих, що призначені для перевезення вантажів чи пасажирів.

Отже відповідачем та його представником однозначно спростовано усі доводи і пояснення позивача та його представника.

Представник позивача надав суду відеозапис інтерв`ю для встановлення думки працівника поліції, що його надав.

Так в ст. 7 КАС України вказано, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Отже в адміністративних судах спори вирішуються в порядку, що встановлений законодавством України, а не на підставі думок третіх осіб, що вони їх висловили в будь-яких інтерв`ю.

Так само і відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

У рішенні у справі «Чопенко проти України» (п.62) ЄСПЛ повторно наголосив, що саме національні органи, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства. Проте суд повинен перевірити, чи спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, породжує наслідки, що відповідають принципам конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ (див. пп.190, 191 рішення у справі «Scordino v. Italy (№1)»).

Отже саме національному суду належить право на вирішення питань встановлення обставин та надання їм правової оцінки, що здійснюється на підставі законодавства України, а не на підставі інтерв`ю.

Відповідно до пояснення представника відповідача відповідач не зупиняв транспортний засіб під управлінням позивача, а такий транспортний засіб позивачем самостійно було зупинено на узбіччі дороги, позивач перебував на сидінні водія у відповідному транспортному засобі.

Так само зі змісту відеозапису з`ясовано, що позивач не був зупинений відповідачем, а позивач самостійно зупинив транспортний засіб у відповідному місці, до якого в наступному підійшов відповідач.

Отже пояснення позивача та його представника про те, що щодо позивача не складено постанови за порушення правил зупинки транспортного засобу не мають юридичного значення в спорі щодо непогодження позивача із реалізацією компетенції відповідача на здійснення перевірки щодо технічного контролю транспортного засобу позивача.

Оскільки відповідач не здійснював зупинку транспортного засобу під управлінням позивача, то до спірних відносин не підлягають застосуванню положення ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» щодо підстав зупинки транспортного засобу.

Тому відповідні пояснення представника позивача не складають предмет судового розгляду і не є належними за змістом процесуального закону.

На оглянутому в судовому засіданні відеозаписі розгляду відповідачем справи про накладення адміністративного стягнення на відповідача відсутня інформація про те, що позивач звертався до відповідача з будь-якими заявами чи клопотаннями, надавав будь-які докази чи заперечення. Натомість на відеозаписі однозначно зафіксовано відповідь позивача відповідачу про те, що у позивача відсутній документ про проходження технічного контролю належного йому автомобіля і що позивач повідомив відповідача про те, що не заперечує складення ним відповідного офіційного документу про реалізацію повноважень відповідача про притягнення позивача до відповідного виду юридичної відповідальності.

Таким чином пояснення представника позивача та позивача про незаконність дій відповідача однозначно спростовано відеозаписом розмови позивача та відповідача.

До надання представником відповідача пояснень про те, що позивач та відповідач невірно застосували нормативно-правове регулювання спірних відносин і помилково віднесли належний позивачу автомобіль до таких, що не підлягають технічному контролю, позивач та його представник просили суд про витребування у відповідача доказів в тому числі і відеозапису розмови позивача та відповідача.

Представник відповідача повідомила суд про те, що відповідачем надіслано суду і відповідачу наявні докази і пояснення засобами підприємства зв`язку, але їх отримав тільки позивач та ще не отримав суд, а тому усі учасники спору просили суд про оголошення перерви в судовому засіданні. При цьому в судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що матеріали, надані відповідачем прибули за місцем проживання позивача, їх отримала дружина позивача, але не ознайомився з ними позивач та його представник, а тому просив суд оголосити перерву для надання позивачем його пояснень щодо таких матеріалів.

Про перерву в судовому засіданні для ознайомлення з матеріалами, наданими відповідачем просили суд і позивач з його представником і представник відповідача.

Однак в наступному, після ознайомлення представником позивача з матеріалами, наданими відповідачем про спростування фактичних обставин за позовом та їх юридичної оцінки, представник позивача категорично заперечив надання відповідачем матеріалів, які він сам раніше за змістом позову і просив суд зобов`язати відповідача надати.

Разом з цим представник позивача подав суду письмове пояснення проти заперечень відповідача на позов, в якому надав свої аргументи щодо змісту відеозапису. Отже в такий спосіб представник позивача виявив свою обізнаність зі змістом відеозапису, про який раніше вказував що він йому не відомий. По-друге, представник позивача надав пояснення щодо заперечення змісту відеозапису, хоча сам просив суд не приймати до уваги зміст відповідного відеозапису.

Таким чином відповідні пояснення представника позивача засновані на черговій дихотомії, оскільки він одночасно просив суд встановити зміст спірних відносин за змістом відеозапису та, про не прийняття судом відеозапису.

При цьому на змісті відеозапису зафіксовано розмову сторін спору про те, що відповідач підійшов до позивача, щоб висловити йому претензію про зупинку транспортного засобу з порушенням відстані в 10 метрів до пішохідного переходу, що також спростовує пояснення представника позивача про те, що це відповідач зупинив позивача, а не сам відповідач зупинився у відповідному місці.

Отже представник позивача надав суду пояснення за уявним ним спором, а не за дійсними фактичними обставинами.

Проте на час початку розгляду спору сторін представник відповідача повідомила суд про те, що відповідачем на реалізацію його прав було подано суду матеріали на спростування позову, однак оскільки ці матеріали перебували безпосередньо у сторони - відповідача, а не у представника, тому їх направили позивачу та суду поштовим зв`язком заздалегідь, але такі матеріали ще не доставлено суду, але вже доставлено позивачу.

Про здійснення відеозапису вказано в постанові відповідача, отже він є її частиною і підлягає обов`язковому як наданню суду так і дослідженню судом.

Таким чином відповідач та його представник не порушили встановленого законом порядку надання відповіді, відзиву на позов, на надання суду пояснень, на надання суду доказів та матеріалів щодо встановлення фактичних обставин, в тому числі і тих, які просив суд витребувати позивач.

Крім цього в постанові №3840349 вказано, що до неї складено відео 01355. Отже відео складає собою частину матеріалів адміністративного провадження та підлягає дослідженню судом незалежно від небажання позивача та його представника на огляд судом.

Також в постанові відповідача №3840349 вказано, що позивач відмовився від отримання копії постанови.

Отже позивачу не вручено постанову саме за його бажанням, а тому пояснення представника позивача про те, що відповідачем порушено права позивача тим, що він не вручив копію постанови позивачу не характеризуються юридичною вірогідністю та є неправдивими. Відмова особи, яка притягається до адміністративної відповідальності від отримання копії постанови не визначена процесуальним законом в якості правової підстави для задоволення позову.

Положеннями Закону України «Про національну поліцію», КУпАП та КАС України не передбачено обов`язку для відповідача здійснювати відеозапис складення постанови в справі про адміністративне правопорушення.

На відеозаписі, наданому суду відповідачем зафіксовано вимогу відповідача позивачу надати документ про реєстрацію транспортного засобу, про право на управління ним та документ про проходження транспортним засобом технічного контролю.

В постанові №3840349 вказано, що місце її ухвалення є адреса вул. Галицька 55 в м. Івано-Франківськ.

Отже не відповідає дійсності пояснення позивача та його представника про те, що відповідач склав постанову за іншою адресою, ніж та за якою перебували позивач та відповідач.

В ст. 254 КУпАП вказано, що протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

В ст. 258 КУпАП вказано, що, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Отже протокол в зазначеному спорі складенню не підлягав, а пояснення представника позивача про обов`язок відповідача скласти протокол суперечать змісту ст. 258 КУпАП.

Саме позивач заснував його позов на припущеннях, які не визначають собою юридичну підставу для позову. Позов спрямовано на зловживання правом на звернення до суду, його метою є звільнення позивача від негативних наслідків порушення ним правил дорожнього руху.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Miroпubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В параграфі 68 рішення в справі Європейського суду з прав людини «Birsan проти Румунії» вказано, що ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Суд не є засобом для будь-яких осіб в їх зловживанні правами, не толерує такої поведінки та не сприяє їй.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Сивків Олександра Петровича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови БАА №3840349 від 27/02/2021 у сфері дорожнього руху, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом 10 днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя Бородовський С.О.