Справа № 140/2851/21
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року ЛуцькСправа № 140/2851/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання дій протиправними щодо відмови проведення розрахунку підвищення пенсії та невиплати підвищення пенсії, як особі що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі передбаченому пунктом «г» статті 77 3акону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 3акону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», a також щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи до пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 16.06.1951 до 22.07.1958, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) у відповідності до статті 58 3акону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними 3аконом України №2325-VIII від 13.03.2018; зобов`язання відповідача: здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», встановленої статтею 28 3акону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з часу подання відповідної заяви з урахуванням виплачених сум, і проводити відповідні виплати, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; здійснити перерахунок стажу роботи пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 16.06.1951 до 22.07.1958, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) у відповідності до статті 58 3акону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними 3аконом України №2325-VIII від 13.03.2018 з часу подання відповідної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 являється особою, яка визнана реабілітованою та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення підвищення до пенсії згідно пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зарахування йому стажу в потрійному розмірі за весь час перебування на спецпоселенні.

Листом ГУ ПФУ у Волинській області від 29.01.2021 №662-245/С-02/8-0300/21 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви у зв`язку з тим, що стаття 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не передбачає зарахування стажу у потрійному розмірі особам, виселених на спецпоселення. Крім того, позивач в період перебування на спецпоселенні був малолітньою особою та не набув трудового стажу, а тому підстави для перерахунку пенсії відсутні. Також відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , як особі примусово переселеній, в складі пенсійної виплати виплачується підвищення в розмірі 43,52 грн., визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян».

Позивач вважає зазначену відмову відповідача протиправною, посилаючись на порушення його прав та законних інтересів, просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що згідно довідки №1/І-Р/12-С від 12.03.1999, виданої Управлінням МВС України у Волинській області, позивач відповідно до постанови Особливої Наради при МДБ СРСР від 16.06.1951 був виселений на спецпоселення в Тюменську область разом з іншими родичами, як член сім`ї куркуля-націоналіста.

Вказав, що відповідно до пункту 2.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, для підвищення пенсії згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено.

Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 (заслання, вислання, депортація) Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-ХІІ від 17.04.1991 приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Відповідно до статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788- XIІ від 05.11.1991 призначені пенсії підвищуються, зокрема, пункт г) репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Представник відповідача зазначив, що вказаним Законом не визначено розміру мінімальної пенсії за віком, з якої обчислюється вказане підвищення. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 №654 передбачено репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, з 01.09.2008 проводити підвищення в розмірі 54,40 грн., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн.

Щодо вимоги позивача здійснити перерахунок пенсії з врахуванням до стажу у потрійному розмірі часу перебування у засланні з 16.06.1951 до 22.07.1958 представник відповідача вказав, що страховий стаж за періоди трудової діяльності до 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше (стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 від 09.07.2003).

Згідно статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Відповідно до інформації архівної довідки позивач разом з іншими родичами перебували на спецпоселені в Тюменській області з 16.06.1951 по 22.07.1958. Тобто, у період перебування на спецпоселенні був малолітньою особою та не набув трудового стажу, тому представник відповідача вважає, що підстав для зарахування стажу в потрійному розмірі немає. З врахуванням наведеного, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Камінь-Каширським РВ УМВС України у Волинській області 17.12.1996 (а.с.5), перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області, як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 від 09.07.2003.

Відповідно до довідки виданої Управлінням оперативної інформації Управління МВС України у Волинській області від 12.03.1999 №1/І-Р/12-е, ОСОБА_1 1947 року народження, на спецпоселенні проживав в Мікоянівському районі Тюменської області.

В архівній справі немає відомостей про звільнення від спецпоселення чи зняття з обліку спецпоселенців ОСОБА_1 . Тому слід вважати, що він звільнений разом з батьком 22.07.1958.

На підставі статті 3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_1 по справі про адміністративне виселення на спецпоселення в Тюменську область - як жертва політичної репресії - реабілітований (а.с.8).

Зазначена довідка є чинною на території України згідно з положенням підпункту 1 пункту 3 розділу П «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.03.2018 №2325-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо Удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

ОСОБА_1 являється особою, яка визнана реабілітованою та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», що підтверджується посвідченням реабілітованого №06764, виданого Камінь-Каширською районною радою Волинської області 21.12.2020 (а.с.6).

Позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення підвищення до пенсії згідно пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зарахування йому стажу в потрійному розмірі за весь час перебування на спецпоселенні.

Листом ГУ ПФУ у Волинській області від 29.01.2021 №662-245/С-02/8-0300/21 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви у зв`язку з тим, що стаття 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не передбачає зарахування стажу у потрійному розмірі особам, виселених на спецпоселення. Крім того, позивач в період перебування на спецпоселенні був малолітньою особою та не набув трудового стажу, а тому підстави для перерахунку пенсії відсутні. Також відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , як особі примусово переселеній, в складі пенсійної виплати виплачується підвищення в розмірі 43,52 грн., визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян».

Позивач вважає зазначену відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи підстави позову та відзиву, з`ясуванню підлягає наявність чи відсутність підстав для виплати позивачу, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та зарахування часу виселення на спецпоселення у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Нормою статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в редакції, чинній на момент визнання позивача реабілітованим) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнано реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958 і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом №2353-12 від 15.05.1992).

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон №2235) внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінена назва закону на: «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., №15, ст. 88). Зміни набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 4 Закону №962-XII передбачено «поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей».

Згідно з пунктом 2.13 постанови Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008 визначено, що з 1 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Згідно зі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону №1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Прожитковий мінімум, відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV, застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону №1058-IV, згідно з якою, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі №446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі №446/1848/16-а.

Аналізуючи співвідношення підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 та пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», як нормативно-правового акту вищої юридичної сили.

Суд встановив, що згідно з архівною довідкою від 12.03.1999 №1/І-Р/12-е, яка видана Управлінням оперативної інформації Управління МВС України у Волинській області, ОСОБА_1 1947 р.н. виселений із села Підцир`я Камінь-Каширського району Волинської області разом з іншими родичами, як член сім`ї куркуля-націоналіста за рішенням Особливої Наради при МДБ СРСР від 16.06.1951, на спецпоселення в Тюменську область.

Як зазначено в даній довідці в архівній справі немає відомостей про звільнення від спецпоселення чи зняття з обліку спецпоселенців ОСОБА_1 . Тому слід вважати, що він звільнений разом з батьком 22.07.1958. На підставі статті 3 Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_1 по справі про адміністративне виселення на спецпоселення в Тюменську область - як жертва політичної репресії - реабілітований.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає йому право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Підвищення до пенсії, яке виплачується позивачу в обсягах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки такого визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї такої особи, як вказує відповідач.

Зі змісту листа відповідача від 29.01.2021 №662-245/С-02/8-0300/21 з`ясовано, що позивач відповідно до підпункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 отримує розмір підвищення до пенсії 43,52 грн.

Оскільки з 05.05.2018 Законом №962-ХІІ розширено коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом №962, у тому числі і до позивача, право на перерахунок підвищення до пенсії виникло з 05.05.2018. Однак, позивач просить здійснити перерахунок підвищення пенсії з часу подання заяви до пенсійного органу, не вказавши конкретної дати звернення із такою заявою, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають та оскільки право на перерахунок підвищення до пенсії виникло з 05.05.2018, відтак такий перерахунок пенсії необхідно здійснити з цієї дати.

Стосовно вимоги позивача щодо проведення відповідних виплат, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, що свідчить про виплату підвищення до пенсії в подальшому, суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Враховуючи, що права позивача у частині виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленого статтею 28 Закону №1058-IV, на виконання даного рішення суду, відповідачем не порушувалися в частині обмеження строку виплати, суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що дії відповідача, щодо відмови проведення розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплати йому підвищення пенсії, як особі що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальних пенсій за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправними, а тому для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача належить зобов`язати відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 05.05.2018, з урахуванням виплачених сум.

Щодо проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд зазначає таке.

Згідно зі статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що стаття 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, оскільки такі твердження є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм чинного законодавства.

Суд встановив, що ОСОБА_1 примусово виселений на спецпоселення, тобто відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» перебував у засланні, а відтак має право на зарахування часу його заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Аналогічних висновків дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд в постанові від 12.12.2019 у справі №1.380.2019.003600 (провадження № 857/10498/19).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

За змістом вказаної норми у потрійному розмірі зараховується «час заслання», а не час трудової діяльності у засланні, а відтак вік особи яка перебувала у засланні не має значення для зарахування часу заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудової пенсії.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи до пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні ОСОБА_1 з 16.06.1951 до 22.07.1958, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними Законом України №2325-VІІІ від 13.03.2018 та зобов`язати відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок стажу роботи пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні ОСОБА_1 з 16.06.1951 до 22.07.1958, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними Законом України №2325-VІІІ від 13.03.2018 з 05.05.2018.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Суд звертає увагу, що часткове задоволення позову стосується лише способу захисту порушеного права обраного судом.

Щодо судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», такий відповідно до статті 139 КАС України, поверненню позивачу не підлягає.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обумовленої суми гонорару на правову допомогу адвоката, представником позивача надані наступні докази: договір про надання правової допомоги від 10.03.2021, додаток до угоди від 10.03.2021 про надання правової допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АС №1016293.

Разом з цим представником позивача не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо).

Так, відповідно до статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 268).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність представником позивача витрат, які він просить стягнути, оскільки останнім не надано доказів фактичного понесення таких витрат.

Враховуючи наведене, суд відмовляє в стягненні витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови проведення розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплати підвищення пенсії, як особі що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі передбаченому пунктом «г» статті 77 3акону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 3акону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», a також щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи до пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні ОСОБА_1 з 16 червня 1951 року до 22 липня 1958 року, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) у відповідності до статті 58 3акону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними 3аконом України №2325-VIII від 13 березня 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», встановленої статтею 28 3акону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 05 травня 2018 року, з урахуванням виплачених сум, здійснити ОСОБА_1 перерахунок стажу роботи пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 16 червня 1951 року до 22 липня 1958 року, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання) у відповідності до статті 58 3акону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами, внесеними 3аконом України №2325-VIII від 13 березня 2018 року з 05 травня 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22-В, ).

Суддя В.В. Дмитрук