Справа № 460/7504/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/7504/20 пров. № А/857/5481/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року (головуючий суддя Комшелюк Т.О., м. Рівне) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Запорізької обласної прокуратури про стягнення на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23 січня 2007 року по 12 лютого 2014 року та з 24 вересня 2009 року по 16 листопада 2020 року всього за 3289 робочих днів у розмірі 2 335 029,26 гривень.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у задоволено частково позовну заяву. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Запорізької обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2016 року по 05 травня 2016 року та з 18 вересня 2017 року по 10 лютого 2021 в розмірі 17162,09 грн (сімнадцять тисяч сто шістдесят дві гривні, 09 коп). В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Запорізької обласної прокуратури 2317867,17 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2007 року по 15 квітня 2016 року та з 06 травня 2016 року по 17 вересня 2017 року відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури судовий збір у сумі 77,77 грн (сімдесят сім гривень, 77 коп).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що таке є незаконним та необгрунтованим, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що у своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що, оскільки вини відповідача у тривалому розгляді адміністративної справи про стягнення недоплачених матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань немає, то за вказаний період відповідач має здійснити відшкодування на користь позивача середнього заробітку за період, що не перевищує двадцяти днів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України (в редакції з 13.04.2016 по 14 грудня 2017 року), строк розгляду такої справи не повинен був перевищувати двадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Тому стягнув середній заробіток не за весь час розгляду справи - з 16.04.2016 по 18.09.2017, а лише з 16.04.2016 по 05.05.2016, тобто за 12 робочих днів.

При цьому, суд не врахував двох обставин: у цій справі якраз будь-яка вина позивача дійсно відсутня, а відповідач, спростовуючи очевидні обставини, надавав суду відповідні відзиви, документи, заперечення, що і потягло за собою затримку із розглядом справи, оскільки позицію відповідача судові належало спростувати відповідним чином. А пізніше відповідачем була подана апеляція на законне і обгрунтоване рішення, що потягло за собою затягування розгляду справи.

Тому середній заробіток з відповідача, на думку позивача, належить стягнути за весь час розгляду справи судом.

Відносно періоду затримки виплати заборгованості, то позивач погоджується із позицією Рівненського окружного адміністративного суду що за період з 23 січня 2007 року по 15 квітня 2016 року (переддень відкриття провадження у справі) середній заробіток з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача.

А що стосується періоду з 16 квітня 2016 року по дату розгляду справи судом, а тим більше - вже після розгляду справи, то вина із затримкою розрахунку при звільненні лежить саме на відповідачеві, і лише на ньому.

Також, зазначає, що Велика палата Верховного Суду при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає відшкодуванню, враховувала вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме шляхом ділення одержаної працівником заробітної плати за останні два місяці шляхом ділення на кількість календарних днів, протягом яких нараховувалась заробітна плата (середньоденна заробітна плата) та множення на кількість робочих днів, протягом яких зберігається середній заробіток.

Покликається на те, що Рівненським окружним адміністративним судом не враховано, що відповідно до пункту 10 розділу IV Порядку №100, що діяв до 09.12.2020 (дата прийняття постанови КМУ № 2113), у випадку підвищення тарифних ставок і посадових окладів в установі відповідно до актів законодавства, заробітна плата коригується на коефіцієнт їх підвищення.

На день звільнення позивача його одноденний заробіток при посадовому окладі 1600 гривень складав 205,04 гривень, а згідно з постановою Кабінету Міністрів від 31.05.2012 №505 та довідки відповідача №18-570 вих.№12 від 06.08.2012 посадовий оклад за такою посадою становить 2599 грн.

За таких обставин, коефіцієнт підвищення становить 2599 / 1600 = 1,6. З врахуванням положень п. 10 розділу IV Порядку №100 та встановленого коефіцієнту підвищення середній розмір заробітної плати позивача за один робочий день дійсно складає 205,04 х 1,6 =328,06грн.

Але, в подальшому посадовий оклад змінювався:

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 763 та довідки прокуратури Запорізької області від16.03.2018 № 18-33вих18 з 1 грудня 2015 року складає 3249 гривень, а тому з 1 грудня 2015 року коефіцієнт підвищення становить 3249/1600 = 2 , а середній розмір заробітної плати за один робочий день складає 205,4 х2 = 410,08 гривень;

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 з 6 вересня 2017 року складає 7750 гривень, а тому з 6 вересня 2017 року коефіцієнт підвищення становить 7750/1600 = 4,8 , а середній розмір заробітної плати за один робочий день складає 205,4 х 4,8 = 985,92 гривень;

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 з 16 січня 2020 року складав 31408 гривень, а тому з 16 січня 2020 року коефіцієнт підвищення становить 31 408/1 600 = 19,6 , а середній розмір заробітної плати за один робочий день складає 205,4 х 19,6 = 4025,84 гривень;

Відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та довідки Запторізької обласної прокуратури № 21-592 вих 20 від 03.11.2020 року з 11 вересня 2020 року становить 46 160 гривень, а тому коефіцієнт підвищення становить 46 160/1 600 = 28,85, а середній розмір заробітної плати за один робочий день складає 205,4 х 28,85 = 5 925,79 гривень.

За період з 16 квітня 2016 року по 5 вересня 2017 року 269 робочих днів - і середній заробіток складає 269 днів х 410,08 грн. = 110311,52 гривень.

За період з 6 вересня по 15 січня 2020 року 589 робочих днів - і середній заробіток становить: 589 днів х 985,92 гривень = 580706,88 гривень.

За період з 16 січня 2020 року по 10 вересня 2020 року 163 робочих дні - і середній заробіток становить: 163 дні х 4 025,84 грн. = 656211,92 гривень.

За період з 11 вересня 2020 року по 16 листопада 2020 року 46 робочих днів - і середній заробіток складає 46 днів х 5 925,79 гривень = 272586,34 гривень.

Всього за період з 16 квітня 2016 року по 16 листопада 2020 року 1067 робочих днів.

Середній заробіток за цей період, що підлягає стягненню в силу вимог статті 117 КЗпП України обрахований у відповідності до вимог Постанови КМУ 100, становить: 110311,52 гривень + 580 706,88 гривень + 656 211,92 гривень + 272 586,34 гривень = 1619816,66 гривень.

Також зазначає, що постановою Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, враховуючи обставини справи, зменшено середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги (за період з 16 лютого 2010 року до 11 вересня 2014 року включно) з 324837 грн 48 коп до 130000 грн 00 коп, тобто у 2,4 рази, а Рівненський окружний адміністративний суд зменшив середній заробіток з 1619816,66 гривень до 17162,09 гривень, тобто у 94,4 рази.

За оскаржуваним рішенням Рівненського окружного адміністративного суду стягнуто на користь позивача середній заробіток за 862 робочих дні у розмірі 17162,09 грн, тобто по 19,9 гривень за 1 робочий день.

Навіть на день звільнення - у січні місяці 2007 року його одноденний заробіток складав 205,04 гривні.

При цьому позивач, погоджується на зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1 619 816,66 гривень до 809 908,33 гривень.

З огляду на вказане, вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, включаючи і випадки звільнення у з`язку з люстрацією, що також носить так званий «компенсаційний» характер, судами стягуються у повному розмірі, без будь-яких «зменшень розміру відшкодування». Зокрема, повністю стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу постановою Великої палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18, залишені в силі аналогічні рішення постановами від 1 квітня 2020 року у справі № 800/396/17, 12 лютого 2020 року № 693/1140/16 -ц та багатьох інших.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо доводів апелянта та просив залишити судове рішення без змін.

Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача, у якому заперечив щодо його доводів та просив задовольнити його апеляційну скаргу у повному обсязі.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом прокурора Запорізької області від 22.01.2007 № 28-1, радника юстиції - ОСОБА_1 звільнено з посади старшого помічника прокурора області з питань захисту інтересів громадян та держави при виконанні судових рішень та з органів прокуратури Запорізької області за власним бажанням на підставі особистого рапорту.

Постановою Острозького районного суду Рівненської області від 13.02.2014 (справа № 567/1580/13-а), стягнуто з прокуратури Запорізької області на корить ОСОБА_1 3834,35 грн недоплаченої грошової допомоги, 6864,49 грн заробітної плати, 2585,16 грн недоплаченої компенсації за невикористану відпустку, 7777,06 грн компенсації втрат грошових доходів, 500 грн на відшкодування моральної шкоди, 762,09 грн витрат на сплату судового збору, 1800 грн витрат на проведення судово-економічної експертизи.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2014 скасовано постанову Острозького районного суду Рівненської області від 13.02.2014 (справа № 567/1580/13-а) в частині стягнення з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 7777,06 грн компенсації втрат грошових доходів.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.12.2014 у справі № 817/3223/14 в задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2016 скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10.12.2014 у справі № 817/3223/14 та прийнято нову постанову: стягнуто з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 32372,85 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 у справі № 817/574/16 стягнуто з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 недоплачену у 2006 році суму матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань 4878,93 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2020 постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 у справі № 817/574/16 залишено без змін.

Судом також встановлено, що сума матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 4878,93 грн на виконання рішення суду у справі № 817/574/16, як на момент звернення позивача із даним позовом до суду так і на час вирішення цієї справи по суті, відповідачем не виплачена.

11.09.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 4878,93 грн на виконання вищевказаного рішення суду. При цьому, у своїй заяві позивач зазначив, що його банківські реквізити надані відповідачу ще 21.03.2020.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами фактичний розрахунок з позивачем з дати прийняття рішення суду 18.09.2017 у справі № 817/574/16 по дату прийняття рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у даній справі проведено не було.

Разом з тим, на момент розгляду цієї справи, відсутні підстави вважати, що відповідачем при проведенні фактичного розрахунку не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому право позивача ще не є порушеним.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а у задоволенні позовних вимог відмовити.

З урахуванням вимог статті 139 КАС України судові витрати у справі новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року по справ № 460/7504/20 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін