Справа № 580/4201/20
Суддя: М.А. Білоноженко
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року справа № 580/4201/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Білоноженко М.А. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2020р. до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області (далі - відповідач) в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області щодо нарахування та виплати судді Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 20 травня 2020 року із застосуванням ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 20 травня 2020 року, обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що його суддівська винагорода у період з 18.04.2020р. по 20.05.2020р. протиправно виплачувалась з урахуванням обмеження, встановленого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що є порушенням права на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач вважає, що Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 в частині обмеження розміру суддівської винагороди суперечить Конституції України, у зв`язку із чим не може застосовуватися при її нарахуванні. Тому всупереч приписів статей 19 та 130 Конституції України, порушено приписи чинного законодавства України та у період з 18.04.2020р. По 20.05.2020р. виплачено позивачу суддівську винагороду у розмірі меншому ніж це визначено спеціальним Законом.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 12.10.2020р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

03.11.2020р. від відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши при цьому, що як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Крім того, положеннями статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та пункту 10 Прикінцевих положень Закону №553-ІХ не вносяться зміни до умов оплати праці. Зазначено також, що за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення. Крім того, вказано, що відповідач не є головним розпорядником коштів, і як бюджетній установі йому не виділялися кошти на виконання рішень судів, у зв`язку із чим відповідача не може бути зобов`язано здійснити виплату невиплаченої суддівської винагороди.

Також, 03.11.2020р. від Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області до суду надійшло пояснення, в якому, серед іншого, вказано, що органи Казначейства виконують виключно рішення суду, що передбачають стягнення коштів з боржника на користь фізичної чи юридичної особи, або Державного бюджету України. Вказано, що позивач у позові просить нарахувати та сплатити невиплачену частину суддівської винагороди за липень 2020 року, натомість органи Казначейства не виконують рішення зобов`язального характеру, у зв`язку із у разі задоволенні позову, рішення суду не вплине на права та обов`язки третьої особи.

Ухвалою суду від 24.12.2020р. здійснено перехід у розгляді справи №580/4201/20 зі спрощеного у загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження, продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №580/4201/20 та призначено підготовче засідання на 02.02.2020р.

Ухвалами суду від 02.02.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі ДСА України у справі співвідповідачем. Закрито підготовче провадження у справі №580/4201/20 та призначено до розгляду справу по суті у порядку письмового провадження.

04.03.2021р. від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі №340/1916/20 (провадження №К/9901/369/21).

Обґрунтовуючи заявлене клопотання третя особа зазначила, що предметом позову у справі №340/1916/20 та в даній справі є подібні правовідносини, а тому наявні підстави для зупинення провадження відповідно до пункту 5 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України, суд має право зупинити провадження у справі в разі, зокрема: перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Суд зазначає, що Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у справі №340/1916/20 прийнято постанову від 03.03.2021р. Згідно резолютивної частини вказаної постанови, остання набрала законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. При цьому ЄДРДР містять відомості щодо набрання законної сили постановою ВС у справі №340/1916/20 03.03.2021р., у зв`язку із чим підстави для зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі №340/1916/20 - відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015р. №479-VIIІ позивача обрано на посаду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 19.05.2020р. №1400/о/15-20 звільнено позивача з посади судді Придніпровського районного суду м. Черкаси у зв`язку з поданням заяви про відставку та наказом Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.05.2020р. №2-о відраховано позивача зі штату суду.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій розрахункових листів позивача за квітень - травень 2020 рік щодо нарахованої та виплаченої суддівської винагороди позивача:

- у квітні 2020 року суддівську винагороду позивача нараховано у розмірі згідно положень ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виплату обмежено до 10 розмірів мінімальної заробітної плати, обмеження склало - 21645,33 грн.

- у травні 2020 року суддівську винагороду позивача нараховано у розмірі згідно положень ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виплату обмежено до 10 розмірів мінімальної заробітної плати, обмеження склало - 34060,28 грн.

Згідно листа Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області від 02.10.2020р. №01-156620, різниця у розмірі нарахованої суддівської винагороди, згідно положень ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та розміру фактично виплаченого, згідно положень Закону №553-ІХ, за період з 18.04.2020р. по 20.05.2020р. склала: у квітні 2020 року - 21645,33 грн., у травні 2020 року - 34060,28 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 20 травня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування до 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 130 Основного Закону держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У свою чергу частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Указана норма кореспондує згаданим вище приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Отже, розмір суддівської винагороди, у тому числі будь-які його обмеження, можуть визначатися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, 12.03.2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Крім того, 18.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Судом враховується, що відповідно частин 1-4 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, яким у спірних правовідносинах є Конституція України, а саме частина 2 статті 130 останньої. При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 положення частини 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнані неконституційними.

У контексті наведеного та з огляду на нормативну регламентацію спірних правовідносин суд звертає увагу, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України може встановлюватися розмір винагороди судді. Відтак застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди Позивача з нормами Конституції України як нормами прямої дії не узгоджувалося.

Отже, набрання 18.04.2020 року чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у Відповідача були відсутні передбачені Конституцією України чи Законом України «Про судоустрій і статус суддів» підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Таким чином, обмеження виплати Позивачеві, починаючи з 18.04.2020 року, суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, було неправомірним, на чому також наголосив і Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 року у справі № 340/1916/20.

Однак, у розрізі наведеного суд звертає увагу, що відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст.151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Аналогічну норму також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 року №141/0/15-19 (далі - Положення №141/0/15-19).

Статтею 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Крім того, відповідно до п. 5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема, організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Отже, з наведених норм вище, вбачається, що в даному випадку Відповідач - ТУ ДСА у Черкаській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України, тобто уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.

Як було зазначено вище, у межах спірних правовідносин ТУ ДСА у Черкаській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а відтак його діяльність у сфері бюджетних відносин регулюється, зокрема, Бюджетним кодексом України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 1 статті 23 БК України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч. 2 ст. 23 БК України).

Матеріали справи (розрахункові листи позивача за квітень-травень 2020 року - а.с. 91, лист Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області від 02.10.2020р. №01-156620, а.с.50) свідчать, що у період з 18.04.2020 року по 20.05.2020 року позивачу відповідачем нараховувалася суддівська винагорода у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX. При цьому, розмір обмеження за період з 18.04.2020р. по 20.05.2020р. склав: у квітні 2020 року - 21645,33 грн., у травні 2020 року - 34060,28 грн. Таким чином, загальна сума невиплачених коштів суддівської винагороди за спірний період, у зв`язку із зазначеним обмеженням склала - 55 705,61 грн. (21645,33 грн. +34060,28 грн.). На необхідності встановлення чіткого розміру невиплаченої суддівської винагороди наголошує і Верховний Суд у вже згаданій вище постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що нарахування позивачу суддівської винагороди здійснювалося ТУ ДСА у Черкаській області у відповідності до вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Водночас, виплата такої винагороди не у повному обсязі мала місце внаслідок запроваджених законодавцем у ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень, які в силу згаданих вище положень Бюджетного кодексу України відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен був застосовувати.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги, у межах обраного позивачем способу захисту є необгрунтованими, оскільки не враховують всіх особливостей правового регулювання спірних правовідносин.

Разом з тим, у вже згаданій вище постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20 Верховний Суд підкреслив, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір. Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що Конституцій Суд України у рішенні від 28.08.2020 року №10-р/2020 підкреслив, що оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України, то втрачені у зв`язку з таким обмеженням кошти підлягають компенсації відповідними виплатами.

Отже, Конституційний Суд України у своєму рішенні визначив компенсаційний характер правових наслідків тимчасово запроваджених обмежень виплати суддівської винагороди та вказав, що втрачені кошти підлягають виплаті.

Суд звертає увагу, що у межах спірних правовідносин не вирішується питання про можливість ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а має місце питання компенсації втрат коштів, яка мала місце внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. Такі витрати у спірному випадку полягають у тому, що позивач з огляду на свій правовий статус судді та зважаючи на встановлені національним і міжнародним законодавством гарантії незалежності мав законні сподівання на отримання винагороди у повному обсязі. При цьому, як було підкреслено вище, розмір такої винагороди нараховувався Відповідачем за правилами ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак виплачувався з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, адже цих правовідносинах ТУ ДСА у Черкаській області виступало розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та як суб`єкт владних повноважень в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України не мало альтернативних шляхів поведінки.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

За правилами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного, з метою належного, повного та всебічного захисту прав позивача, суд доходить висновку, про необхідність вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 20.05.2020 року, в сумі 55 705,61 грн. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору, відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати на підставі положень ст. 5 ЗУ "Про судовий збір".

Керуючись статтями 6, 14, 139, 242-245, 255, 295, 370 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області (18015, м. Черкаси, вул. Гоголя, буд. 316, код ЄДРПОУ - 26261092) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) суму нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 20 травня 2020 року, у розмірі 55 705 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ять) грн. 61 коп. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.А. Білоноженко