Справа № 619/5362/20
Суддя: Щепіхіна В. В.
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 619/5362/20
Провадження № 2-а/638/198/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.05.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Щепіхіної В.В.
за участю секретаря - Шевченко І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особі заступника начальника віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » капітана ОСОБА_2 , Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Туз Я.В., звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, у якому просить скасувати постанову заступника начальника віпс (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 капітана Грінченка Артема Ігоровича, СхРУ №074193 від 06.12.2020, щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-2 КУпАП.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 06.12.2020 відповідачем винесено постанову СхРУ №074193 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.204-2 КУпАП. Вказану постанову позивач вважає протиправною, та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Частиною 1 статті 276 КУпАП пердбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Відповідно до п.2.4. рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року по справі №1-11/2015, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні ч.1 ст.276 КУпАП, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Оскільки заступник начальника впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Грінченко А.І. здійснив розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його виявлення, а не за місцем органу, уповноваженого законом розглядати справу про правопорушення, призвело до порушення процесуальних прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП. Крім цього, постанова про накладення адміністративного стягнення СхРУ №074193 не містить належного обґрунтування вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.204-2 КУпАП та не містить обґрунтування вини позивача, що є обов`язковим елементом суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 21.12.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання з повідомленням сторін. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 27.01.2021 до справи залучено в якості відповідача 2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) та справу передано до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова справа прийнята до провадження суддею Щепіхіною В. В. та вирішено проводити розгляд справи з повідомленням сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів в судове засідання не з`явилися, відповідач 2 надав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування заперечень вказує, що на посадових осіб Державної прикордонної служби України державою покладено обов`язки щодо боротьби з адміністративними правопорушеннями.
Положеннями частин 1-3 ст.9 ЗУ «Про державний кордон України» передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску у випадках, визначених законодавством. Положеннями частин 1-3 ст.12 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях» визначено, що в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюється через контрольні пункти в`їзду-виїзду.
Пунктом 3 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, (затверджений постановою КМУ від 17.07.2019 №815), передбачено, в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти в`їзду-виїзду відповідно до вимог цього Порядку.
Наказом Командувача об`єднаних сил від 31.10.2020 №861 затверджено Перелік контрольних пунктів в`їзду/виїзду для перетинання лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей, до якого пункт пропуску «Новоазовськ» не відноситься. Цей пункт пропуску був закритий на підставі розпорядження КМУ від 18.02.2015 №106-р «Про закриття пунктів пропуску через державний кордон», відповідно до якого «Новоазовськ» та ще 22 пункти пропуску були закриті на кордоні з Російською Федерацією.
Також, з бази даних Державної прикордонної служби України встановлено відсутність відомостей про виїзд позивачем встановленим порядком з території України. Представник відповідача вказує, що визнання провини підтверджується відсутністю протоколу про адміністративне правопорушення, який не складався відносно позивача на підставі положень ч.3 ст.254 КУпАП, тобто позивач погодився із вчиненим правопорушенням. На підставі викладеного представник відповідача вважає, що у задоволенні вимог позивача необхідно відмовити.
На підставі ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.72 КАС Українидоказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
З матеріалів справи встановлено, що 06.12.2020 заступником начальника віпс (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Харківського прикордонного загону, капітаном ОСОБА_2 було винесено постанову СхРУ №074193 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.204-2 КУпАП про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 гривень.
У вказаній постанові зазначено, що 06.12.2020 о 12 годині 50 хвилин в пункті пропуску «Гоптівка» на в`їзд в Україну прикордонним нарядом «Перевірка документів» було виявлено громадянку України ОСОБА_1 , яка пояснила, що вона виїхав до тимчасово окупованої території Донецької області 22.12.2019 року через КПВВ «Майорське», а 05.12.2020 року перетнула державний кордон з тимчасово окупованої території України до РФ через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Новоазовськ». Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги ст.12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» №2268-VIII від 18.01.2018, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.204-2 КУпАП.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Постанова про адміністративне правопорушення не містить посилань на докази, на підставі яких зроблено висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-2 КУпАП.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з належних від нього причин.
Сам факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення адміністративного правопорушення позивачем. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 26 квітня 2018 року (справа №338/1/17).
Відповідно до ч.2 ст.283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.204-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї.
Отже, вказана норма є бланкетною та відсилає до відповідного нормативного акту. Так, у постанові зазначено, що ОСОБА_1 порушила ст.12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (надалі Закон №2268-VIII).
Відповідно до ч.3 ст.12 Закону № 2268-VIII порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином ст.12 Закону відсилає до іншого нормативно-правового акту - «Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року №815, який регулює процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях.
Яку конкретно норму вказаного Порядку порушено позивачем в постанові не зазначено, що є істотним порушенням.
Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні і достатні докази наявності в діях ОСОБА_1 того складу адміністративного правопорушення, який вказано в оскаржуваній постанові.
Також, з оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_4 не були роз`яснені його права, передбачені ст. 268 КУпАП, оскільки в постанові відсутня відмітка про роз`яснення цих прав, а також відсутній підпис останнього про роз`яснення йому прав, передбачених ст. 268 КУпАП.

Посилання відповідача 2 на те, що постанову винесено без складання протоколу про адміністративне правопорушення, чим позивач фактично визнав свою вину і не мав заперечень, суд відкидає з наступних підстав.
Рішенням Конституційного суду України по справі №5-рп/2015 від 26.05.2015 визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи).
Так ст.ст.33, 245, 256, 268 КпАП України визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас, вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності. Отже, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження.
Статтею 258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.
За КУпАП до цього переліку належать, зокрема, порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї (ст.204-2 КпАП України).
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що постанова відносно ОСОБА_1 винесена з процесуальними порушеннями, оскільки остання заперечувала вчинення нею адміністративного правопорушення, їй не були роз`ясненні права та не забезпечена реалізація права на надання правової допомоги . За таких обставин, розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся з істотними порушеннями ст.ст.245, 258, 268 КУпАП, що призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у ст.ст.257, 277, 278, 279, 280 КУпАП.
Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, постанова, яка складена відносно позивача, не містить доказів підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, тому є необґрунтованою. Лише факт визнання особою вчинення дій, що становлять склад адміністративного правопорушення не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень та не звільняє останнього від доведення його правомірності (таку ж позицію висловив Верховний Суд в Постанові від 15 травня 2019 року, справа №537/2088/17).
Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.280 КУпАП).
Отже, тільки за наявності складу адміністративного правопорушення особа, яка його вчинила, може бути притягнута до адміністративної відповідальності. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що відповідачем в повному обсязі не доведено наявність в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-2 КУпАП.

Крім того, відповідач не подав до суду належні і допустимі докази на підтвердження правомірності дій по ухваленню постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, дотриманню порядку складання цієїпостанови та порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, і на спростування даного позову.
Відтак, відповідачем не спростовано обставини, які ставлять під сумнів правомірність притягнення до адміністративної відповідальності позивача.
Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За встановлених і наведених судом обставин, суд вважає, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була винесена всупереч зазначеним нормам КУпАП.
Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, істотні порушення при винесенні постанови, а також те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стаття 55 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до правової позиції Верховного суду, що викладена в постанові по справі №337/3389/16-а (2-а/337/154/2016) від 30 травня 2019 року, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного необхідно зазначити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі обставини, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
Таким чином, за відсутності достатніх даних про вчинення позивачем правопорушення, суд вважає, що постанову про накладення адміністративного стягнення необхідно скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатила судовий збір у сумі 420 гривень 40 копійок.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких підстав судові витрати необхідно стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись вимогами ст.ст. 77, 139, 246, 286 КАС України, ст.ст.7, 247, 251, 280 КУпАП суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особі заступника начальника віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » капітана ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_1 ) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.
Скасувати постанову серії СхРУ №074193 від 06.12.2020, винесену заступником начальника віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » капітаном ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_3 щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-2 КУпАП.
Провадження по справі у відношенні ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.204-2 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 420 гривень 40 копійок.
Відповідно до ч.4 ст.286 КАС України рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч.2 ст.299 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Щепіхіна