Справа № 120/1581/21-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 травня 2021 р. Справа № 120/1581/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Пахольчак С.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Господарець А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення різниці у заробітку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення різниці в заробітній платі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області №12 о/с від 25.01.2021 його призначено старшим дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, встановивши посадовий оклад 2500 грн., звільнивши з посади старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, з 25.01.2021.

Позивач вважає, що його звільнено з попередньої посади та призначено на нижчу та нерівнозначну посаду з порушенням норм Закону України "Про Національну поліцію" та трудового законодавства.

Наголошує, що як на правову підставу для переміщення позивача по службі у наказі № 12 о/с міститься посилання на п. З ст. 65 Закону України «Про національну поліцію» та зазначено, що таке переміщення відбувається у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

При цьому позивач вказує, що на час видачі оскаржуваного наказу в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області були вакантні посади, які є рівнозначні тій посаді, яку він займав до переміщення, однак жодна із цих посад йому запропонована не була, також не враховано наявність у позивача трьох неповнолітніх дітей, висновку атестації та того, що позивач є учасником бойових дій, а тому вважає наказ №12 о/с від 25.01.2021 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №12 о/с, який виданий начальником Головного управління Національної поліції у Вінницькій області полковником Іщенко І.В. з 25.01.2021 про звільнення з посади старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та призначення на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області;

- поновити його на посаді старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на його користь різницю в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків.

Ухвалою суду від 02.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

25.03.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що на момент повідомлення позивача про вивільнення у зв`язку зі скороченням штату не було вакантних рівнозначних посад.

Таким чином, переміщення позивача відбулось відповідно до п. 3 ч.1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізації в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

Враховуючи вищевикладене, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 29.03.2021 адміністративну справу призначено до розгляду у судове засідання з повідомленням сторін на 07.04.2021.

16.02.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій останній вважає доводи відповідача необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 07.04.2021 відкладено розгляд справи на 28.04.2021.

В судовому засіданні 28.04.2021 оголошено перерву. Розгляд справи відкладено на 12.05.2021.

У судовому засіданні 12.05.2021 позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у заявах по суті та просила у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області № 12 о/с від 25.01.2021 підполковника поліції ОСОБА_1 призначено старшим дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, встановивши посадовий оклад 2500 грн., звільнивши з посади старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, з 25.01.2021.

На переконання позивача, його звільнено з попередньої посади та призначено на посаду в іншу місцевість з порушенням ст. 65 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки йому не було запропоновано іншу рівнозначну посаду, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено у Законі України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 580-VIII систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно положень статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади зокрема для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду.

Відповідно до ч. 7 ст. 65 Закону № 580-VIII переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Згідно з приписами ч. 8 ст. 65 Закону № 580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський (ч. 9 ст. 65 Закону № 580-VIII).

Згідно ч. 10 цієї ж статті, у разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із звільненням підполковника поліції ОСОБА_1 з посади старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та призначення на нижчу посаду в іншу місцевість, а саме на посаду старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Позивач вважає, що обов`язковою передумовою переміщення поліцейських на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський у зв`язку зі скороченням штатів є неможливість призначення на рівнозначну посаду, оскільки йому стало відомо що такі посади були, однак не були йому запропоновані, то вважає, що відповідач протиправно прийняв оскаржуваний наказ.

В той же час, представник відповідача вказує, що позивача переміщено на посаду відповідно до п.3 ч.1 ст. 65 Закону № 580-VIIІ, у зв`язку із відсутністю рівнозначної посади та скороченням штату.

Надаючи правову оцінку таким доводам, суд зазначає, що для цілей застосування статті 65 Закону №580-VIII поняття «переміщення» та «переведення» є тотожними й під ними розуміється зміна таких умов служби в поліції як посада (посадових обов`язків) та/або місця несення служби.

Переміщення (переведення) поліцейського може відбуватися за ініціативою поліцейського або ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Підставою для переміщення поліцейського за ініціативою начальників є скорочення штатів або проведення реорганізації; необхідність проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами; службова необхідність - для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, як зазначено в даному випадку підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

Як встановлено судом наказом Національної поліції України №879 від 09.11.2020 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції і, зокрема, відповідно до внесених змін посада позивача підлягала скороченню.

Суд зауважує, що переміщення поліцейського з ініціативи начальників скорочення штатів або проведення реорганізації, особливо коли це переміщення передбачає зміну місця несення служби, повинно мати легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками - інтересами служби. У будь-якому разі воно не може бути прихованою формою покарання, а поліцейські повинні мати засоби правового захисту від переміщень, що не відповідає меті цього інституту.

Законом №580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте Законом №580-VIII не встановлено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення.

У постанові від 17 лютого 2015 року №?21- 8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Беручи до уваги, що Законом №580-VIII не врегульовано питання щодо порядку переміщення поліцейського на рівнозначну, вищу або нищу посаду, у цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення трудового законодавства.

Водночас статтею 32 КЗпП України встановлено можливість переведення на іншу роботу (посаду), у тому числі у межах однієї установи, тільки за згодою працівника, за винятком тимчасового переведення та в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, переміщення поліцейського можливо за умови надання поліцейським згоди на таке переміщення.

Відповідно до п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Кабінетом Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі Положення № 114) призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

Згідно пп. «г» п. 42 Положення № 114 переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться: г) на нижчі посади - за підставами, передбаченими пунктом 45 цього Положення.

За змістом п. 45 Положення № 114 переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться: а) при скороченні штатів.

Переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров`я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

У наказах по особовому складу про переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади зазначаються підстави переміщення, передбачені цим пунктом.

Подальше просування по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які були переміщені на нижчі посади провадиться в порядку, встановленому пунктом 43 цього Положення і Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ.

Нормами КЗпП України також врегульовано порядок та умови розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору у випадках зміни в організації виробництва і праці.

Так, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві (установі), незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Крім того, ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена , має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації передбачено нормами ч. 5 ст. 68 Закону№ 580-VIII, та надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

З проведеного правового аналізу законодавчих норм суд дійшов висновку, що роботодавець є таким, що належно виконав гарантії щодо працевлаштування працівника, якщо у визначений законом термін письмово повідомив про можливе наступне вивільнення та запропонував йому всі наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Крім того, відповідач вказує, що попередження про наступне вивільнення позивача, яке прийняте на виконання Наказу Національної поліції України від 09.11.2020 № 879 «Про затвердження Переліку змін у штатах в Національній поліції» направлялось 18.12.2020 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що в цей період він перебував на лікарняному.

В підтвердження вказаних обставин відповідачем надано до матеріалів справи копію рекомендованого повідомлення і конверту з довідкою пошти про неможливість вручення поштового відправлення, однак суд критично ставиться до таких доказів так як вони не є належними та достовірними, оскільки не містять адреси на яку направлялось вказане попередження та відсутні докази його отримання позивачем.

Натомість, в день звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інпектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, 25.01.2021 відповідачем в повідомленні про можливе наступне переміщення відповідно до ч. 2 ( на рівнозначні посади, у зв`язку зі скороченням штатів або проведення організаційних заходів) або ч. 3 (на посади нижчі, ніж та, на якій перебував поліцейський у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацію в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду) ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» запропоновано лише посади в Гайсинському РУП Вінницької області, а саме:

- старший дільничний офіцер поліції сектору превенції відділення поліції №1 Гайсинського РУП;

- старший оперуповноважений сектору кримінальної поліції Гайсинського РУП;

- старший дільничний офіцер поліції відділу превенції Гайсинського РУП.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач всупереч вищенаведеним вимогам законодавства одночасно з попередженням про звільнення та можливе переміщення підполковника поліції ОСОБА_1 жодної іншої посади в ГУПН у Вінницькій області не запропонував, хоча згідно наданих до суду відомостей у структурі ГУНП у Вінницькій області рівнозначні вакантні посади були наявні.

Так, на виконання вимог суду представником відповідача надано інформацію щодо штатних посад підрозділів ГУ НП у Вінницькій області із граничним спеціальним званням "майор поліції", які були вакантні, зокрема, станом на 18.12.2020 - 14 вакантних посад, та станом на 25.01.2021- 7 вакантних посад.

Представник відповідача вказав, що зазначені посади вже були запропоновані 25.01.2021 іншим особам, проте суд зазначає, що вказані посади залишились вакантними, при цьому відповідачем не вирішувалося питання переважного права особи на залишення на службі та врахування більш високої кваліфікації та досягнень у службовій діяльності.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 від подальшого проходження служби не відмовлявся, а навпаки, виявив бажання проходити службу в поліції.

Доказів неможливості перевести позивача на рівнозначну посаду відповідачем надано не було. Більше того, суд вважає, що наявними в матеріалах справи відомостями підтверджено наявність рівнозначних вакантних посад у структурі ГУНП у Вінницькій області.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наказ № 12 о/с від 25.01.2021 року, в частині призначення ОСОБА_1 старшим дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 25.01.2021 року, прийнято відповідачем без належних правових підстав та з порушенням законодавства, а тому він є протиправним та підлягає скасуванню.

З метою ефективного відновлення порушених прав позивача та уникнення декларативності судового рішення суд повинен застосувати до спірних правовідносин окремі положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Як встановлено судом вище, ОСОБА_1 обіймав посаду старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, яка була скорочена.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення його на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення на попередній посаді або рівнозначній тій, яку позивач обіймав до звільнення, що свідчитиме про ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Обираючи саме такий спосіб захисту порушеного права, суд зважає на те, що за умови неможливості поновлення позивача на посаді, з якої його звільнено і якої (формально) вже немає, то належним способом захисту порушеного права може бути поновлення на посаді, що аналогічна тій, з якої його звільнили, і яка існує на дату поновлення.

Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 року у справі №817/860/16, від 28.02.2018 року у справі №817/280/16.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Оскільки, суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді помічника начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню.

Що ж до вимоги позивача про стягнення з відповідача різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що грошове забезпечення позивача, у тому числі з урахуванням усіх надбавок за посадою старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області є меншим ніж на посаді старшого дільничного офіцеру поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, а тому різниця в грошовому забезпеченні позивача відсутня, а відтак стягненню не підлягає, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог суд відмовляє.

За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд при вирішенні даної справи, враховує висновок Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» , що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з частинами першою та другою КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області №12 о/с від 25.01.2021 в частині призначення підполковника поліції ОСОБА_1 старшим дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, звільнивши з посади старшого інспектора з особливих доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 25.01.2021 року.

Поновити підполковника поліції ОСОБА_1 з 26.01.2021 року на посаді старшого інспектора з особових доручень з оперативних обліків управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції у Вінницькій області або рівнозначній тій, яку він займав до звільнення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, РНОКПП 40108672)

Рішення у повному обсязі виготовлено 17.05.2021 року.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна