Справа № 420/8909/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8909/20
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до голови Служби безпеки України в якому просив:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року;

- зобов`язати виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що 25 листопада 2019 року його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Однак, при звільненні з військової служби, йому не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Оскільки відповідач відмовлявся від виплати такої компенсації, позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року (справа №420/1878/20) було, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. 13 серпня 2020 року вказана компенсація була перерахована на картковий рахунок позивача.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року і таке право передбачене статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії Служби безпеки України відносно ОСОБА_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року.

Зобов`язав Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки відповідачем, при звільненні ОСОБА_1 , не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. І такий обов`язок суб`єкта владних повноважень передбачений статтею 117 КЗпП України.

Також суд, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, вказав, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності за невиплату чи несвоєчасну виплату усіх сум грошового забезпечення, тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації, положення статті 117 КЗпП України, які є загальними, необхідно поширити на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби.

Частковість задоволення позову полягає у тому, що відповідачем у справі є Служба безпеки України, а вимоги позивача про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії звернені до Голови Служби безпеки України. Проте, на думку суду, оскільки позивач проходив службу та отримував грошове забезпечення саме в Службі безпеки України, яка і є відповідачем, то вимоги слід розглядати саме до вказаного органу, а не до посадової особи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Служба безпеки України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтування апеляційної скарги складається з двох ключових підстав.

Перша скаржник вважає, що, у даному випадку, відсутня його вина у невиплаті спірної компенсації в день звільнення позивача.

Відсутність вини пояснюється тим, що при звільненні позивача було спірним питанням наявність у нього права на виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку. Про те, що таке питання було спірним свідчить також розгляд Верховним Судом зразкової справи №620/4218/18, за результатом розгляду якої Верховний Суд встановив право звільненої особи на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Ці обставини, на думку скаржника, свідчать про те, що в день звільнення ОСОБА_1 йому не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з тим, що, за переконанням суб`єкта владних повноважень, позивач не мав законного права на виплату такої компенсації.

Друга підстава, яка, на думку апелянта, свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, є пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого ч.2 ст.122 КАС України.

Скаржник пояснює це тим, що з позиції ОСОБА_1 щодо строків розрахунку, йому стало відомо про затримку виплат у зв`язку зі звільненням з військової служби у день звільнення, тобто 25.11.2019 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся майже через рік 14.09.2020 року.

При цьому, апелянт акцентує увагу на тому, що поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не вказано.

ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, з посиланням на правові висновки Верховного Суду у подібних цій справі правовідносин, зазначає про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Також позивач стверджує про те, що суб`єкт владних повноважень у відзиві на позов не ставив питання пропуску строку звернення до суду, а тому його посилання щодо пропуску такого строку на стадії апеляційного провадження є недоречним.

Вказує і на те, що у його випадку строк звернення до суду не застосовується, оскільки його посада не входила до кола службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого Службою безпеки України (а.с.12).

Згідно витягу з наказу Голови Служби безпеки України № 1602-ос від 21.11.2019 року «По особовому складу», ОСОБА_1 , звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу з 25.11.2019 року за п.п. «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас (а.с.8).

04.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Першого заступника Голови Служби безпеки України - начальника антитерористичного центру із листом щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 листопада 2019 року.

За результатами розгляду вказаного листа, Службою безпеки України позивача повідомлено листом «Про результати розгляду звернення» від 25.02.2020 року №17/-Ч-18/15, що Головою Служби безпеки України прийнято рішення про здійснення відповідних виплат за всі дні невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій з числа військовослужбовців Служби безпеки України, які звільнені з військової служби до 01.01.2020 року, на підставі відповідного рішення суду.

Вказаний лист став підставою для звернення у березні 2020 року позивача до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про зобов`язання виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі № 420/1878/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України задоволено. Суд, зокрема, зобов`язав Голову Служби безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 25 листопада 2019 року.

На виконання вказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року, на картковий рахунок позивача 13.08.2020 року були перераховані грошові кошти, в якості компенсації за всі невикористані позивачем дні додаткової відпустки в сумі 51 624,46 грн.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи апелянта про зворотне, не приймаються до уваги.

Досліджуючи доводи апелянта про відсутність його вини у невиплаті спірної компенсації в день звільнення позивача, колегія суддів бажає зазначити таке.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17).

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.

Водночас, колегія суддів вважає, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції повинен був вказати суму, яка має бути виплачена позивачу, як середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Колегія суддів зазначає, що з цього приводу існує усталена судова практика, що при вирішенні права особи на виплату середнього заробітку суд повинен вказати точну суму, яка належить до виплати.

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 05.05.2021 року №21/2/2-5/3 про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед звільненням вересень-жовтень 2019 року складає 51 906,08 грн.

Середньоденний заробіток позивача становить 1 207,11 грн. (51 906,08 грн. поділити на 43 робочих дні).

Період затримки слід вважати з наступного дня з дати виключення позивача зі списків особового складу з 26 листопада 2019 року до дати повного розрахунку (12 серпня 2020 року). У цей період було 178 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 214 865,58 грн. (178 х 1 207,11 = 214 865,58).

До того ж, колегія суддів дослідила платіжне доручення №4574 від 12 серпня 2020 року (а.с.31), відповідно до якого позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 51 624,46 грн., що більш ніж вчетверо є меншим ніж сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату такої компенсації (214 865,58 грн.).

Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (листопад 2019 року), та зверненням до суду з даним позовом (вересень 2020 року), що становить майже десять місяців, співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також слід вказати, що з листом до Служби безпеки України про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, після звільнення з військової служби, позивач звернувся більш ніж через два місяці, лише у лютому 2020 року, а з відповідним позовом у березні 2020 року.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки має становити 20 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить змінити, оскільки останній не вказав суму, яка має бути виплачена позивачу, як середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Також слід надати відповідь на довід апелянта про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого ч.2 ст.122 КАС України.

Так, 11 лютого 2021 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №240/532/20 (адміністративне провадження №К/9901/14941/20) ухвалив постанову, в якій дійшов висновку про правильність застосування судом апеляційної інстанції місячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, у справі про невиплату позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.

Верховний Суд вважає, що висновок суду апеляційної інстанції щодо обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про виплату компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

У цій справі №240/532/20 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин повинен застосовуватися місячний строк звернення до суду, а не шестимісячний як вказано апелянтом.

Крім того, такий місячний строк звернення до суду починає свій відлік з моменту фактичного розрахунку зі звільненим працівником.

У межах даної справи, відповідач розрахувався з позивачем 13 серпня 2020 року, а з позовом останній звернувся 14 вересня 2020 року, тобто в межах місячного строку.

Отже, висновок апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом є необґрунтованим, а тому судом апеляційної інстанції не приймається.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Даним порушенням, на думку суду апеляційної інстанції, є неправильне тлумачення закону.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року змінити, виклавши другий та третій абзаци його резолютивної частини в наступній редакції.

Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , за період з 26.11.2019 року по 12.08.2020 року.

Зобов`язати Службу безпеки України (код за ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 17.05.2021 року.