Справа № 160/5183/21
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2021 рокуСправа № 160/5183/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Верба І.О., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії,-
1. 06.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про:
- стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 26.11.2020 до 26.03.2021, кількість днів затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 120 днів;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України перерахувати середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на особовий рахунок банку: Філія Дніпропетровське ОУ АТ «Ощадбанк», к/рахунок № НОМЕР_2 ;
- зобов`язати відповідача надати суду звіт про виконання рішення.
2. Разом із позовом заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору.
3. Ухвалою суду від 12.04.2021:
- відстрочено позивачу сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії, до ухвалення судового рішення у справі;
- прийнято адміністративний позов до розгляду, відкрито провадження у справі;
- призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін;
- встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору;
- витребувано від ВЧ НОМЕР_1 відомості із підтверджуючими доказами щодо: розміру сум грошового забезпечення нарахованого та виплаченого позивачу за останні два повних календарних місяці, що передували місяцю звільнення (вересень, жовтень), із зазначенням місяця, складових нарахованих та виплачених сум; розміру середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби позивача, розрахованого відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 № 100; дати подання позивачем рапорту про виплату компенсації за невикористане речове забезпечення, із наданням копії такого рапорту; розміру грошового забезпечення та інших платежів, що були фактично нараховані та виплачені при проведенні розрахунку при звільненні позивача, із визначенням їх складових, розміру суми нарахованих та утриманих податків та зборів; розміру усіх сум, невиплачених позивачеві при звільненні, тобто розмір недоплачених сум, відомості про їх виплату із зазначенням дати, розміру сплачених коштів та виду нарахувань, розміру суми нарахованих та утриманих податків та зборів; довідку про розмір грошової компенсації вартості недотриманого речового майна.
4. 11.05.2021 відповідач надав відзив на позов із витребуваними доказами.
5. 14.05.2021 позивач надав відповідь на відзив, із доказами вручення його відповідачу 14.05.2021.
6. Позивач вважає бездіяльність щодо несвоєчасної виплати грошової компенсації вартості недотриманого речового майна, у зв`язку із чим просить стягнути середній заробіток з 26.11.2020 до 26.03.2021, тобто за час затримки виплати належних сум при звільненні.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
7. Відповідач проти позову заперечив повністю, зазначивши, що позивачем рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно було подано 25.11.2020, тобто після видання наказу про звільнення від 24.11.2020 № 24 о/с, тому виплатити своєчасно грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно було неможливо.
8. Речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
9. Відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсації тощо).
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
10. 25.11.2020 ОСОБА_1 подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про нарахування грошової компенсації за речове майно, що належить заявнику до видачі на момент звільнення відповідно до Постанови від 16.03.2016 № 178.
11. Пунктом 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 26.11.2020 № 238 припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення:
- сержанта ОСОБА_1 (Г-022818) який здав справи і обов`язки за посадою командира 3-го відділення автомобільного взводу роти бойового та матеріально - технічного забезпечення, та звільненого відповідно до підпунктом «б» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас (за станом здоров`я) з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України по особовому складу від 24.11.2020 № 24 о/с, без права носіння військової форми одягу, 26.11.2020 та для взяття на військовий облік направлено до Шевченківського РТЦК та СП м. Дніпро.
13. Довідкою ВЧ НОМЕР_3 від 31.03.2021 № 48 підтверджено, що ОСОБА_1 26.03.2021 була здійснена виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, згідно довідки від 27.11.2020 № 692, платіжне доручення № 490.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
17. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
18. За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
19. Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».
20. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).
21. За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
22. Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
23. Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
24. Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
25. Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
26. Відповідно до абзацу першого пункту 2 «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок № 178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
27. Згідно з пунктом 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
28. Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
29. За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
30. «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України.
31. Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
32. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
33. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
34. Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
35. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
36. Надаючи оцінку доводам сторін щодо правомірності стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 26.11.2020 до 26.03.2021, суд виходить із наступного.
37. Речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
38. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
39. Отже, компенсацію за невидане речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
40. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата Верховного суду у справі № 480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
41. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
42. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
43. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно, у разі подання рапорту про її виплату під час проходження служби, належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
44. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення № 1153/2008.
45. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, із посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, зазначив, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
46. У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
47. В той же час судова палата зауважила, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
48. Аналогічні правові висновки здійснені Верховним Судом у постановах від 27.01.2021 у справі № 340/680/20, від 28.01.2021 у справі № 520/5559/2020, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17.
49. У заявленому спорі позивач подав рапорт про нарахування сум компенсації за не видане речове майно 25.11.2020, звільнено позивача з військової служби та виключено зі списків особового складу 26.11.2020.
50. Таким чином, суд зазначає, що позивач подав рапорт щодо вказаних компенсаційних сум під час проходження служби.
51. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
52. В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
53. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
54. У пункті 43 постанови від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, Верховний Суд зазначив, що виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.
55. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
щодо бездіяльності, яка полягає у несвоєчасній виплаті
56. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що військовою частиною несвоєчасно виплачені належні суми остаточного розрахунку при звільненні, пояснені причини затримки виплати - поданням позивачем рапорту після прийняття 24.11.2020, дати прийняття наказу про звільнення № 24 о/с, суд вважає такими, що не обґрунтовують поважність причин проведення остаточного розрахунку 26.03.2021, у зв`язку із чим зазначає про допущену протиправну бездіяльність щодо несвоєчасної виплати.
щодо розміру суми середнього заробітку
57. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
58. Остаточний розрахунок проведено з позивачем не у день звільнення, а лише 26.03.2021, водночас не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
59. З аналізу наведених норм права та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.
60. 26.11.2020, в останній день проходження служби, позивачеві не виплачені суми компенсації за належні до видачі предмети речового майна відповідно до поданого 25.11.2020 рапорту.
63. Період затримки (прострочення) виплати тривав з 26.11.2020 по 26.03.2021, та складає 120 днів.
64. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні повні місяці, що передували звільненню, дорівнює 388,52 грн.
66. Відповідач пояснив несвоєчасну виплату сум компенсації поданням позивачем рапорту 25.11.2020, а не 24.11.2020, тобто не у день видання наказу по особовому складу.
67. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
68. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).
70. За вказаних обставин справи, з огляду на правову позицію судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, суд дійшов висновку, що при розгляді цього спору необхідно застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.
71. В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
72. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
щодо зобов`язання відповідача перерахувати кошти на рахунок
78. Щодо вимог про зобов`язання перерахувати стягувані суми на визначений рахунок, суд зазначає, що останні не є позовними вимогами, оскільки не визначають спосіб поновлення порушеного права, фактично є клопотанням про встановлення способу (порядку) виконання судового рішення.
79. Позивачем не надано обґрунтування вказаній вимозі (клопотанню), не наведено підстави її (його) заявлення.
щодо встановлення судового контролю
80. Щодо зобов`язання відповідача надати суду звіт про виконання рішення, суд зазначає, що позивач також не обґрунтовує заявлення такого клопотання.
81. Суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення, оскільки за правилами статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
82. Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, відповідно до частини першої статті 382 КАС України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду.
83. З заявленого клопотання не вбачається, а судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач створюватиме перешкоди для виконання такого рішення.
84. Оскільки позивач не навів обґрунтувань, що підтверджують необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням цього рішення.
щодо судового збору
85. Ухвалою суду від 12.04.2021 позивачу відстрочено сплату судового збору за подання цього позову, докази сплати позивачем судового збору матеріали справи не містять.
87. Судовий збір за подання цього позову складає 1816 грн (908 грн за немайнову вимогу + 908 грн за майнову вимогу), немайнові вимоги задоволено повністю, майнові вимоги задоволені у розмірі 32,96%.
88. Згідно із частиною другою статті 133 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
89. Таким чином, покладенню на позивача підлягає судовий збір за заявлення майнових вимог у розмірі 608,72 грн у задоволенні яких відмовлено (908 грн х 67,04%), покладенню на відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1207,28 грн (908 грн за немайнові вимоги, 299,28 грн за майнові вимоги (908 грн х 32,96%).
90. Керуючись статтями 241-246 КАС України, суд, -
94. В іншій частині позовних вимог відмовити.
95. У задоволенні клопотань позивача про встановлення способу (порядку) виконання судового рішення, судового контролю відмовити.
96. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 608,72 грн.
97. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь держави судовий збір у розмірі 1207,28 грн.
98. Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.
Суддя І.О. Верба