Справа № 420/4327/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4327/20

Головуючий І інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020р. (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 15.10.2020р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання неправомірними дій щодо припинення виплати пенсії та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд визнати дії щодо припинення виплати пенсії - протиправними та зобов`язати відповідача з 01.04.2020р. поновити нарахування та виплату йому пенсійного забезпечення у відповідності до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», однак 29.10.2019р. між ним та Державною службою України з надзвичайних ситуацій укладено контракт №1753 про проходження служби цивільного захисту, з підстав чого, відповідач припинив виплату пенсії позивачу з 01.04.2020р., що, на думку позивача, під час дії особливого періоду є безпідставним та суперечить діючим нормам законодавства.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо припинення позивачу виплати пенсії відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», починаючи з 01.04.2020р. Зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», починаючи з 01.04.2020р. Рішення суду в частині стягнення пенсії за один місяць звернуто до негайного виконання. Стягнуто з ГУ ПФУ Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 19.11.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020р. та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

26.11.2020р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

30.12.2020р. до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у сказі доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

04.03.2021р. представником позивача подано заяву про виправлення описки в ухвалах суду від 01.12.2020р., шляхом вірного зазначення по-батькові позивача.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021р. вищевказану заяву - задоволено.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

У ході розгляду справи, судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 був звільнений у запас, за п. «б» ч.7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідно до наказу начальника Адміністрації ДПС України від 06.03.2010р. №143-ос та має статус «ветерана військової служби».

15.04.2010р. позивачу була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», про що свідчать матеріали пенсійної справи №.

29.10.2019р. між позивачем та ДСНС України укладено контракт №1753/19 про проходження служби цивільного захисту, п.3 якого, Контракт укладено строком - до досягнення граничного віку перебування на службі цивільного захисту, т.б. по 28.10.2021р.

Вказане також підтверджується наказом ДСНС України від 29.10.2019р. №457 (по особовому складу цивільного захисту), відповідно до якого, підполковника запасу ОСОБА_1 прийнято на службу цивільного захисту особами рядового та начальницького складу.

01.04.2020р. ГУ ПФУ в Одеській області припинило виплату пенсії позивачу.

23.04.2020р. ГУ ПФУ в Одеській області за результатами розгляду заяви позивача надало відповідь №3026-2916/П-02/8-1500/20, в якій повідомило про те, що згідно з інформацією бази даних системи персоніфікованого обліку за позивача як за особу, яка отримує грошове забезпечення звітує ГУ ДСНС України в Одеській області. Оскільки, згідно з «Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу» (затв. постановою КМУ від 11.07.2003р. №593), особи рядового та начальницького складу ДСНС проходять службу цивільного захисту, а не військову службу, виплату пенсії за вислугу років з 01.04.2020р. припинено.

Не погоджуючись з такими діями та спірним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи дану справу по суті та задовольняючи адміністративний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірний дій відповідача, а також часткової співмірності вартості наданих адвокатом послуг.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить із наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. № 2262-XII.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.2 Закону №2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.

Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

Отже, вказаними нормами чітко визначено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у т.ч. шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, зокрема, органів та підрозділів цивільного захисту, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.

Як передбачено ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991р. №1932-XII, «особливий період» - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне за змістом визначення «особливого періоду» надано у ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII, якою передбачено, що «особливий період» - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Окрім того, ст.1 вказаного вище Закону визначено, що «мобілізація» - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а ЗСУ, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з абз.4 ст.1 Закону №3543-XII, завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а ЗСУ, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, організацію і штати воєнного часу.

Так, на підставі указів Президента України від 17.03.2014р. №303/2014, від 06.05.2014р. №454/2014, від 21.07.2014р. №607/2014 та від 14.01.2015р. №15/2015, на Україні діяла часткова мобілізація, отже, з 17.03.2014р. в Україні діє особливий період, що є загальновідомим фактом. Також, 15.01.2015р. указом Президента України №113-VIII національну економіку переведено на функціонування в умовах особливого періоду.

До того ж, слід звернути увагу й на те, що сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.09.2018р. по справі №813/1919/16, від 27.03.2020р. по справі №806/1286/17, а також від 15.06.2020р. по справі №638/662/17.

За визначенням ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У розумінні ч.1 ст.101 Кодексу цивільного захисту України, «служба цивільного захисту» - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Згідно з ч.2 вказаної статті, порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

11.07.2013р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову №593, якою затвердив «Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, яке не передбачає випадків проходження служби у органах та підрозділах цивільного захисту у режимі військової служби».

Однак, у ч.1 ст.4 КЦЗ України передбачено, що «цивільний захист» - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Відповідно до п.38 ч.1 ст.3 КЦЗ України, «сили цивільного захисту» - аварійно-рятувальні формування, спеціалізовані служби та інші формування цивільного захисту, призначені для проведення аварійно-рятувальних та інших невідкладних робіт з ліквідації надзвичайних ситуацій.

За змістом ч.1 ст.22 КЦЗ України, до сил цивільного захисту належать: 1) Оперативно-рятувальна служба цивільного захисту; 2) аварійно-рятувальні служби; 3) формування цивільного захисту; 4) спеціалізовані служби цивільного захисту; 5) пожежно-рятувальні підрозділи (частини); 6) добровільні формування цивільного захисту.

Водночас, згідно з положеннями «Концепції розвитку сектору безпеки і оборони України» (затв. указом Президента України від 14.03.2016р. №92/2016), складовою сектору безпеки і оборони є, зокрема, Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

А як вже зазначалось вище, згідно з вимогами ст.2 Закону України №2262-ХІІ, пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у т.ч. шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.

Аналіз ст.2 Закону №2262-ХІІ дає підстави вважати, що дія вказаної норми розповсюджується на декілька категорій суб`єктів, а саме: пенсіонерів з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі прийняття на військову службу за контрактом, у т.ч. шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до:

- Збройних Сил України;

- інших утворених відповідно до законів України військових формувань;

- органів та підрозділів цивільного захисту.

Таким чином, незважаючи на те, що, дійсно, служба цивільного захисту та військова служба є різними видами державної служби особливого характеру, а в чинному законодавстві прямо не вказано, що служба у органах та підрозділах цивільного захисту є військовою службою, колегія суддів вважає, що особам, які уклали новий контракт на проходження служби в органах та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється, оскільки у контексті вимог Закону №2262-ХІІ, служба в органах та підрозділах цивільного захисту на час дії особливого періоду фактично прирівнюється до військової служби.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду в постанові від 16.05.2019р. у справі №522/23018/16-а про те, що громадяни України які захищають національну безпеку та цілісність нашої держави можуть бути призвані на строкову службу, мобілізовані або прийняті на службу за контрактом, але в будь-якому випадку вони мають гарантії захищені законодавством України.

Також, слід зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначав, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999р. №8-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002р. №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення нарахування та виплати пенсійного забезпечення з 01.04.2020р., та наявність підстав для поновлення позивачу нарахування та виплату пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01.04.2020р.

З приводу посилань пенсійного органу на лист Міністерства соціальної політики України від 10.06.2020р., судова колегія зазначає, що останній не є нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, носить рекомендаційний (інформаційний) характер та не є обов`язковим для виконання (застосування).

Інші наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду 1-ї інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Слід також зазначити, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Що ж стосується вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як визначено ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим, слід зазначити, що згідно з ч.5 ст.134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, системний аналіз зазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Так, ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Окрім того, слід зауважити, що п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, саме п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Окрім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі ст.41 Конвенції, Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція з цього питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. по справі №826/1216/16 та постановах Верховного Суду від 05.09.2019р. по справі №826/841/17, від 19.09.2019р. по справі №810/2760/17.

Так, на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу, позивачем надано суду 1-ї інстанції договір про надання правничої допомоги від 11.05.2020р.№11/05/20, укладений між адвокатом Гареєвим Є.Ш. та позивачем, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу та копія квитанції до прибуткового касового ордера від 12.07.2020р.№12.07.20 у сумі 12000 грн.

Відповідно до п. 2.1. наданого Договору, послуги надаються клієнту шляхом:

- усного та письмового консультування з юридичних питань;

- складання проектів необхідних процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв, відзивів, заперечень, тощо;

- надання консультаційних послуг щодо захисту інтересів Клієнта;

- особистої участі та представництва Клієнта в будь-яких судах України.

Згідно з розрахунком суму гонорару за надану правничу допомогу, адвокатом Гареєвим Є.Ш. надано, а позивачем прийнято такі послуги: первинна консультація протягом 1 год., вартість 1000 грн. основна консультація протягом 1 год., вартість 1000 грн., підготовка та подання позову протягом 6 год., вартість 6000 грн., підготовка заперечень на відзив протягом 2 год., вартість 2000 грн., участь у судових засіданнях протягом 2 год., вартість 2000 грн., усього: 12000 грн.

Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.

Так, судом 1-ї інстанції проаналізовано зміст наданих представником позивача документів щодо підтвердження обґрунтованості заявленого розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та цілком обґрунтовано зауважено про те, що надані докази свідчать про невідповідність заявленої до стягнення суми витрат встановленим ст.134 КАС України критеріям, з огляду на їх дійсність та необхідність.

Погоджуючись із висновком суду 1-ї інстанції про наявність підстав для зменшення розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів, в свою чергу, вважає за необхідне також звернути увагу ще й на те, що справа цієї категорії відповідно до предмету спору є справою «незначної» складності, стосовно яких на момент звернення позивача до суду сформовано достатньо сталу судову практику їх розгляду, та містить лише один епізод спірних правовідносин (одну позовну вимогу). Тобто, підготовка даної позовної заяви з додатками (в загальному розмірі 16 сторінок) не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, а усі документи, необхідні для складання та подання до суду позовної заяви були у позивача в наявності.

Щодо складання адвокатом письмової відповіді на відзив, то варто зазначити, що така відповідь фактично була викладена на 2 арк. та, вона, в свою чергу, не містить в собі нових обґрунтувань і доводів, що потребували від адвоката докладання додаткових зусиль.

При цьому, судова колегія не оспорює права адвоката самостійно визначати гонорар, однак, у даному випадку, не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару у погодинному обрахунку була врахована складність справи та інші істотні обставини. Наявні у матеріалах даної справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Висновки щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020р. по справі №201/14495/16-ц.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, конкретні обставини справи, приписи ч.5 ст.134 і п.2 ч.9 ст.139 КАС України, несуттєву складність справи, яка, у свою чергу, не мала публічного інтересу, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, а також виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені позивачем витрати є неспівмірними зі складністю справи, а загальний показник часу, який зазначений адвокатом (12 год.) є необґрунтованим та завищеним.

Посилання ж апелянта на те, що пенсійний орган є державною установою та фінансується з Державного бюджету України, не можуть бути підставою для надання будь-яких привілей стороні у справі лише з огляду на те, що остання є державним органом та не є обставиною, що звільняє відповідача від відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

В обсязі встановлених обставин, судова колегія дійшла висновку про наявність належних підстав для їх зменшення та стягнення з ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., що цілком буде відповідати вимогам розумності та співмірності.

Отже, за таких обставин, колегія суддів не повній мірі погоджується з висновками суду 1-ї інстанції в частині розподілу та розміру судових витрат на правничу допомогу.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, за таких обставин, колегія суддів, діючи виключно у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду 1-ї інстанції змінити в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх суму до 5000 грн. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2020р. колегія суддів залишає без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,317,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020р. в частині визначення суми стягнення витрат на професійну правничу допомогу - змінити, виклавши абзац 6 резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДОРПОУ 20987385, місцезнаходження: 65012, м.Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020р. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17.05.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко