Справа № 400/4231/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
17 травня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4231/20
Судді П`ятого апеляційного адміністративного суду на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те, що період з 18 квітня 2020 по 28 серпня 2020 їй, як судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, суддівська винагорода нараховувалася та виплачувалася із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону України №294-ІХ від 14 листопада 2019«Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виключно яким регулюється і може визначатись суддівська винагорода. Застосування відповідачем обмеження, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на час карантинних заходів і застережень, на її переконання, порушує право позивачки на належне, законодавчо визначене грошове забезпечення її як судді.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 адміністративний позов задоволено.

Суд першої інстанції: - визнав протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 по 28 серпня 2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про державний бюджет України за 2020 рік»; - зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

Приймаючи означене рішення суд попередньої інстанції виходив з того, що стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», в частині суддівської винагороди, не відповідає положенням Конституції України та нормам міжнародного права. Нарахування і виплата позивачу обмеженого розміру суддівської винагороди відбувались не на підставі спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а згідно іншого закону, що прямо заборонено ст. 130 Конституцією України.

У свою чергу, П`ятий апеляційний адміністративний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, дійшов висновку, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

З вказаним висновком суду не погоджуюсь виходячи із такого.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 7 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 №553-IX Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було доповнено статтею 29, згідно якої установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Закон України від 13 квітня 2020 №553-IX набрав чинності 18 квітня 2020.

Виходячи з зазначених вище законодавчих положень, у період з 18 квітня 2020 виплата суддівської винагороди проводилась із застосуванням обмеження максимального розміру, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» і складала 47 230 грн. на місяць.

28 серпня 2020 рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Згідно до ч.2 ст.152 Конституції України та ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зазначені положення Закону №553-IX втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 28 серпня 2020, і обмеження у виплаті суддівської винагороди здійснювалася до 28 серпня 2020, тобто в період, коли ці норми були чинними.

Відтак, оскільки на момент нарахування і виплати позивачці суддівської винагороди були чинними положення Закону №553-IX, дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області були правомірними та узгоджувалися з положеннями частини другої статті 19 Конституції України.

Отже, невиплата ОСОБА_1 зазначеної суддівської винагороди у повному розмірі не пов`язана з протиправними діями Територіального управління, а викликана прийняттям законодавцем неконституційних положень Закону №553-IX.

Звідси, висновок суду, як першої так і апеляційної інстанції, у справі, що розглядається, про неправомірність дій відповідача - є помилковим.

Наведений вище законодавчий підхід є сталим і неодноразово застосовувався судами під час розгляду позовів соціальних категорій, як то: «діти війни», «чорнобильці», учасники війни, які отримують матеріальну допомогу до 5 травня, та інші.

Ця правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у рішеннях від: 11 грудня 2012 справа № 21-356а12; 23 січня 2019 справа № 820/2462/17; 25 липня 2019 справа №804/3790/17; 23 грудня 2019 справа № 814/1274/17; 19 лютого 2020, справа №240/6263/18; 18 березня 2020 справа №240/4937/18.

Слід також зазначити, що такий усталений судовий підхід щодо судового захисту, внаслідок прийняття неконституційного закону був предметом перевірки Європейським судом з прав людини.

Так, зокрема, розглядаючи справи «Філозофенко проти України» (Заява № 72954/11) 09 січня 2020 року, «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26 червня 2014 року, № заяв № 68385/10 та 71378/1 не встановив порушень статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини.

Відповідно до статі 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Одною із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом ( пункт 1 частини першої статі 129 Конституції України.

Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

За висновками КРЄС забезпечення єдності судової практики є невід`ємною частиною верховенства права та довіри громадськості до правосуддя.

Тобто, у однакових правових ситуаціях суди повинні діяти однаково.

Обраний судом першої інстанції підхід щодо способу захисту окремої соціальної групи (судді України), незважаючи на конституційний статус та враховуючи рішення Європейського суду з прав людини «Пеллегрен проти Франції" від 08 грудня 1999 року, заява № 28541/95, не наділяє суд права задовольняти позови у аналогічній категорії справ лише суддям України.

Окрім цього, частиною 1статті 148 Закону : «Про судоустрій і статус суддів» № 1402 від 02 червня 2016 встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина перша).

Позивачка стверджує, що порушення її прав стосовно не отримання нею суддівської винагороди у повному обсязі виникло у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним.

За своєю правовою природою недоотриманні суми суддівської винагороди є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які відшкодовуються державою.

Частиною 3 ст.152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Тому ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити своє право на отримання недоплаченої частини суми суддівської винагороди у порядку, визначеному частиною третьою статті 152 Конституції України тобто шляхом звернення до Держави з позовом про відшкодування шкоди.

Наведений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2012 справа № 21-356а12.

З урахуванням зазначеного вище висновку Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області не є належним відповідачем.

Суддя Димерлій О.О.