Справа № 480/7134/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 р.Справа № 480/7134/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,

представника відповідача - Паливоди І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.02.2021, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, по справі № 480/7134/20

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту УДМС в Сумській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, виданої 10.12.2019 Управлінням ДМС України в Сумській області на ім`я ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління ДМС України в Сумській області вчинити дії, визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та пунктами 41, 42, 45-50, 53 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого 25.04.2018 постановою Кабінету Міністрів України № 322, з оформлення та видачі ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання.

В обґрунтування позову зазначила, що рішення відповідача щодо визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, виданої 10.12.2019 на ім`я позивача, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято в період дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», прикінцевими положеннями якого зупиненно з дня оголошення карантину перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом, без врахування, що після подання до відповідача необхідних документів позивач не отримувала повідомлення про оформлення вказаної посвідки, та в силу віддаленості місця проживання від територіального підрозділу ДМС, до якого подано такі документи, та введенних 17.03.2020 карантинних обмежень, які, зокрема, стосувалися обмеження міжміського транспортного сполучення, не мала можливості самостійно дістатися до відповідача та отримати посвідку. Зважаючи на те, що діями відповідача щодо визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання порушено її право на отримання виданої посвідки (у період після 10 днів з моменту оформлення та до закінчення визначеного законом терміну її зберігання), стверджує про виникнення у відповідача обов`язку здійснити дії, визначені положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого 25.04.2018 постановою Кабінету Міністрів України № 322, з оформлення та видачі позивачу нової посвідки на тимчасове проживання.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 по справі №480/7134/20, ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, виданої 10.12.2019 Управлінням Державної міграційної служби України в Сумській області на ім`я ОСОБА_1 .

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 27, м. Суми, Сумська область, 40000, ) вчинити дії з оформлення та видачі ОСОБА_1 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 ) посвідки на тимчасове проживання, на підставі поданої заяви-анкети від 26.11.2019 № 112816200.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації - АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 27, м. Суми, Сумська область, 40000, ) суму судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.04.2021 по справі № 480/7134/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що 26.11.2019 позивач звернулася до Конотопського МВ УДМС України в Сумській області із заявою-анкетою про обмін посвідки на тимчасове проживання з огляду на закінченням строку дії, у зв`язку з чим, останнім, у встановлений законодавством 15-ти денний строк, 10.12.2019 було оформлено позивачу нову посвідку на тимчасове проживання в Україні, яку позивач протягом 15-ти робочих днів з дати прийняття документів, а саме до 14.12.2019 не отримала, що підтверджується відсутністю її підпису в заяві-анкеті, внаслідок чого 12.06.2020, на виконання вимог підпункту 9 пункту 71 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, Єдиною інформаційно-аналітичною системою управління міграційними процесами автоматично визнано посвідку на тимчасове проживання в України, виданою на ім`я позивача недійсною. Зауважує, що відповідачем рішення про визнання та/або знищення вказаної посвідки на тимчасове проживання в Україні не приймалося. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що позивач знаходиться на території України з порушенням строку перебування з 20.01.2020 по теперішній час, оскільки термін дії посвідки на тимчасове проживання, виданої позивачу раніше, закінчився 17.12.2019, з питання отримання вже оформленої посвідки позивач особисто до відповідача не зверталася, а лише направила 24.06.2020 лист-звернення на адресу відповідача, на який їй було надано відповідь, в якій роз`яснено право на повторне звернення до органу ДМС за місцем проживання із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання та необхідними документами, за умови законності перебування на території України не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні.

Вказує, що висновок суду першої інстанції щодо безпідставності та передчасності дій відповідача про визнання недійсною та знищення вказаної посвідки з огляду на закінчення шестимісячного строку на отримання позивачем посвідки припадав на період дії карантину на території України, є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки відповідно до Переліку адміністративних послуг у сфері міграції та їх вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2016 №770 «Деякі питання надання адміністративних послуг у сфері міграції», до якого включено, зокрема, і адміністративну послугу з оформлення та обміну посвідки на тимчасове проживання, строк оформлення такої посвідки становить 15 робочих днів з дня прийняття документів, передбачених законодавством, який відповідачем дотримано, та оформлено посвідку на тимчасове проживання 10.12.2019. Разом з цим, позивач не скористалась своїм правом на отримання вказаної посвідки та не звернулася до відповідача протягом 15 робочих днів з дня подання нею документів (26.11.2019), що свідчить про грубе порушення норм ст. 26 Конституції України та ч.ч. 1,3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Посилаючись на незаконність перебування позивача на території України з 20.01.2020, вказує, що спірні правовідносини виникли до початку впровадження карантину на території України, а тому помилковими є висновок суду першої інстанції про застосування в даному випадку приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Крім того, зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції положень п. 59 Порядку № 322, яким визначено порядок зберігання посвідки на тимчасове проживання, що виходить за межі надання адміністративної послуги.

Також апелянт не згоден з рішенням суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача вчинити дії з оформлення та видачі позивачу посвідки на тимчасове проживання, оскільки такий висновок суду може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність підстав для відмови у оформленні та видачі такого документу. Разом з цим, судом встановлено невиконання позивачем необхідної умови для отримання посвідки, а саме невжиття нею протягом шестимісячного строку дій щодо отримання такої посвідки, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача оформити та видати їй посвідку на тимчасове проживання та про можливість відновлення прав позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заву-анкету останньої від 26.11.2019.

Представник позивача у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі з приводу визначення ним строку отримання посвідки протягом 15-ти днів не відповідають жодним нормативно-правовим актам, які регулюють спірні правовідносини. Більш того, законодавством встановлено право отримання посвідки у строк від 10 днів до 6 місяців від дня оформлення останньої.

Враховуючи, що право позивача порушено відповідачем у зв`язку з ігноруванням останнім норм Закону України від 17.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", якими призупинено дію шестимісячного строку для визнання посвідки недійсною у зв`язку з її неотриманням, некоректними та такими, що не відносяться до суті спору є доводи апелянта про про незаконність перебування позивача на території України, оскільки вказані обставини були зумовлені, зокрема, діями самого відповідача, який в порушення норм чинного законодавства вчинив дії з визнання посвідки недійсною та її знищення, а відтак позбавив прозивача можливості її отримати. З огляду на викладене, вважає вимоги апеляційної скарги відповідача такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу представник позивача надіслав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій, посилаючись на норми ч. ч. 1, 2 ст. 134, ч.ч. 1,7 ст. 139 КАС України, ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009, просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу, надану ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4700, 00 грн.

Позивач або його представник в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній, та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, яка 01.12.2019 року уклала шлюб з громадянином України, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 48, 56).

26.11.2019 ОСОБА_1 звернулася до Конотопського МВ УДМС України в Сумській області із заявою-анкетою № НОМЕР_2 про обмін посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , у зв`язку з закінченням строку дії (а.с 46).

На підставі поданої заяви і доданих до неї документів, 10.12.2019 позивачці оформлено посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 (а.с. 47).

У зв`язку з тим, що протягом 6 місяців позивачка особисто не звернулася до відповідача з питання отримання оформленої посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , вказану посвідку відповідачем було визнано недійсною та знищено, про що, на звернення позивачки, було повідомлено листом від 30.06.2020 вих. № 5901.5-4218/59.3-20 (а.с. 62 - 63).

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом про визнання його протиправним та скасування та зобов`язання вчинити певні дії.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та передчасність визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання на території України, оскільки закінчення 6 місячного строку отримання посвідки на тимчасове проживання на території України, оформленої відповідачем ОСОБА_1 , припадало на період дії карантину на території України, встановленого Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", що унеможливлювало вчинення вказаних дій.

Також зазначив, що належним способом захисту прав позивача є саме визнання протиправними дій відповідача щодо визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання оформленої ОСОБА_1 , виданої 10.12.2019, будь-якого окремого рішення щодо визнання спірної посвідки недійсною та її знищення, відповідачем не приймалося.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання Управління ДМС України в Сумській області вчинити дії з оформлення та видачі ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, внаслідок встановлення протиправності дій відповідача щодо визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, виданої 10.12.2019 управлінням ДМС України в Сумській області на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 2 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України, у разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI, іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI передбачено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 4 Закону № 3773-VІ передбачено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Зокрема, відповідно до частини 14 статті 4 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Частиною 14 статті 5 Закону № 3773-VI визначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною 14 статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 5-1 Закону № 3773-VI строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить один рік.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.

Частинами 1, 2 статті 5-3 Закону № 3773-V передбачено, що посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки.

Іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.

Порядок прийняття заяви про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання регулюється статтею 5-5 Закону № 3773-VI, відповідно до якої іноземець або особа без громадянства подає заяву про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання та відповідні документи, визначені цим Законом та Кабінетом Міністрів України, особисто або через свого представника на підставі довіреності до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, зобов`язаний надати іноземцю або особі без громадянства чи його представнику опис прийнятих документів з підписом уповноваженої особи, яка їх прийняла, зазначенням її посади, прізвища та імені і дати прийняття документів.

Іноземець або особа без громадянства отримує посвідку на тимчасове проживання особисто.

Згідно з частиною 19 статті 5 Закону № 3773-VI технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок їх оформлення, виготовлення та видачі встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до частини 2 статті 15 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» і частини 18 статті 5 Закону № 3773-VІ Кабінетом Міністрів України, було прийнято постанову від 25.04.2018 № 322, якою затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок № 322).

Пунктом 1 Порядку № 322 встановлено, що посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 322 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.

Пунктом 39 Порядку № 322 встановлено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3 і 4 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (у разі подання документів законним представником); 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Відповідно до положень пунктів 53-59 Порядку № 322 видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну.

У разі отримання посвідки законним представником він подає документ, що посвідчує його особу.

Для отримання нової посвідки іноземець або особа без громадянства здають посвідку, що подавалася для обміну у випадку, зазначеному в пункті 19 цього Порядку.

Під час видачі посвідки проводиться процедура верифікації. Іноземець або особа без громадянства візуально перевіряють персональні дані, внесені до посвідки.

До заяви-анкети вносяться:

1) відомості про те, що іноземець або особа без громадянства здала посвідку, із зазначенням реквізитів посвідки (крім випадку, зазначеного в пункті 6 цього Порядку);

2) підпис іноземця або особи без громадянства із зазначенням дати отримання посвідки. Якщо іноземець або особа без громадянства через фізичні вади не може підтвердити власним підписом факт отримання посвідки, працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта робить відмітку про її отримання, зазначає дату видачі посвідки та засвідчує факт видачі власним підписом;

3) прізвище та ініціали, підпис (із зазначенням дати) працівника територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, на якого згідно з його службовими обов`язками покладено функції з видачі посвідки.

У разі коли видача посвідки здійснюється уповноваженим суб`єктом, заява-анкета та додані до неї документи не пізніше наступного робочого дня після дня видачі посвідки передаються територіальному органу / територіальному підрозділу ДМС, який її оформив.

Іноземець або особа без громадянства, які отримали посвідку вперше чи мають посвідку, зобов`язані зареєструвати своє місце проживання в порядку, установленому Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

У разі неотримання іноземцем або особою без громадянства посвідки протягом одного місяця з дня її надходження до уповноваженого суб`єкта посвідка разом із заявою-анкетою та доданими до неї документами повертаються на підставі акта приймання-передачі відповідному територіальному органу / територіальному підрозділу ДМС для зберігання.

Якщо іноземець або особа без громадянства не отримали посвідку протягом шести місяців з дня її оформлення, вона знищується відповідно до пункту 74 цього Порядку.

Підпунктом 9 пункту 71 Порядку № 322 встановлено, що посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі неотримання її іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців.

Відповідно до пунктів 74-76 Порядку № 322 посвідки знищуються територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Знищення недійсних посвідок здійснюється не рідше одного разу на місяць комісією у складі не менше трьох посадових осіб територіального органу/територіального підрозділу ДМС. Комісія складає акт про знищення недійсних посвідок у трьох примірниках.

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, структурний підрозділ ДМС із застосуванням засобів Реєстру вносить до бази даних Реєстру інформацію про факт подання іноземцем або особою без громадянства заяви про втрату/викрадення посвідки, скасування, вилучення, визнання недійсною та знищення посвідки.

Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що в разі неотримання іноземцем або особою без громадянства посвідки на тимчасове проживання протягом шести місяців з дня її оформлення у територіального органу ДМС виникає обов`язок визнати недійсною та знищити таку посвідку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, Управлінням ДМС України в Сумській області за заявою-анкетою ОСОБА_1 №112816200 від 26.11.2019 у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 (дата закінчення строку дії 17.12.2019), 10.12.2019 було оформлено посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 терміном дії до 09.12.2020.

Після чого, у зв`язку з неотриманням ОСОБА_1 протягом шести місяців вказаної посвідки № НОМЕР_4 останню, в порядку передбаченому наведеним вище пунктом 71 Порядку № 322 було визнано недійсною та знищено, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту від 25.11.2020 №10/5902 про знищення недійсних документів, зіпсованих/технічно-зіпсованих посвідок на постійне та тимчасове проживання (а.с. 102-103).

При цьому слід зауважити, що позивач не заперечує, що була обізнана про необхідність отримання посвідки протягом шести місяців з дня її оформлення, що, зокрема, вбачається з наявної в матеріалах справи копії листа від 24.06.2020, направленого останньою до відповідача, в якому вона також пояснює, що не змогла отримати посвідку вчасно, з огляду на стан здоров`я та карантинні обмеження, якими зокрема було зупинено міжміське сполучення (мешкає у м. Києві, а відповідач знаходиться в м. Суми) (а.с.62).

Таким чином, враховуючи пропуск позивачем, встановленого наведеним вище п. 71 Порядку № 322, строку для отримання посвідки на тимчасове проживання, за загальним правилом у відповідача були підстави для визнання недійсною та знищення такої посвідки.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. Після чого, шляхом внесення змін та доповнень до вказаної постанови, постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 р. N 239 карантин було продовжено до 24.04.2020, постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 р. N 291 до 11.05.2020, постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 р. N 343 до 22.05.2020, постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 до 31.07.2020.

Крім того, 17.03.2020 було прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі Закон № 530-IX).

Підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ Закону № 530-IX передбачено, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Отже, з аналізу наведеного слідує, що в період з 12.03.2020 до 31.07.2020, зокрема, на всій території України було запроваджено карантин, під час якого, законодавством було передбачено, зокрема, зупинення перебігу строків звернення за отриманням адміністративних послуг.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про адміністративні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) адміністративна послуга це результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону.

Суб`єкт звернення - фізична особа, юридична особа, яка звертається за отриманням адміністративних послуг;

Суб`єкт надання адміністративної послуги - орган виконавчої влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, державний реєстратор, суб`єкт державної реєстрації, уповноважені відповідно до закону надавати адміністративні послуги.

Адміністративна послуга вважається наданою з моменту отримання її суб`єктом звернення особисто або направлення поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) листа з повідомленням про можливість отримання такої послуги на адресу суб`єкта звернення (ч.5 ст. 10 Закону України «Про адміністративні послуги»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2016 р. № 770 «Деякі питання надання адміністративних послуг у сфері міграції» затверджено Перелік адміністративних послуг у сфері міграції та їх вартість, до якого включено, зокрема, адміністративну послугу з оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої) та обмін посвідки на постійне проживання.

Таким чином, обмін посвідки на тимчасове проживання є адміністративною послугою, яка в силу вказаних вище приписів ч.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги», вважається наданою з моменту отримання її суб`єктом звернення.

З огляду на викладене, враховуючи дату оформлення відповідачем посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 (10.12.2019), останній день шестимісячного строку, встановленого Порядком № 322 для отримання позивачем оформленої посвідки (10.06.2020) припадає на період дії на території України карантину, під час якого, як зазначалось вище, зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних послуг, що не було враховано відповідачем у спірних відносинах, внаслідок чого помилково визнано недійсною та знищено вказану посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , яка була оформлена на ім`я ОСОБА_1 .

Доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону № 530-IX, з огляду на те, що останні виникли до початку дії карантину, в той час як позивач з 20.01.2020 незаконно перебуває на території України, не відповідають наведеним вище обставинам справи та не змінюють факту відсутності у відповідача підстав для визнання недійсною та знищення посвідки позивача, а тому є неприйнятними.

Так само не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо надання ним адміністративної послуги з оформлення посвідки на тимчасове проживання позивачу в межах, встановленого законом 15-ти денного строку, оскільки предметом даного позову є не оскарження порушення відповідачем строку оформлення такої посвідки, а визнання протиправними дій щодо визнання недійсною та знищення останньої.

Посилання відповідача на неправильне застосування судом першої інстанції положень п. 59 порядку № 322, за змістом якого якщо іноземець або особа без громадянства не отримали посвідку протягом шести місяців з дня її оформлення, вона знищується відповідно до пункту 74 цього Порядку, не спростовують зупинення перебігу строків звернення за отриманням адміністративних послуг у спірних відносинах. Крім того, адміністративна послуга вважається наданою з моменту отримання її суб`єктом звернення, а тому період протягом, якого посвідка зберігається у органу ДМС до отримання її суб`єктом звернення є періодом надання адміністративної послуги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача про визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, виданої 10.12.2019 на ім`я ОСОБА_1 .

З приводу твердження відповідача про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження УДМС в Сумській області, колегія суддів зазначає наступне.

Слід зауважити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що зобов`язання вчинити дії з оформлення посвідки та видачі позивачу посвідки на тимчасове проживання є втручанням в його дискреційні повноваження та виключну компетенцію з наступних підстав.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо оформлення та обміну посвідки на тимчасове проживання регламентовано статтею 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та п.п. 53- 58 Порядку №322.

Умови, за яких орган відмовляє в оформленні та видачі посвідки, визначені п. 61 Порядку №322. Якщо такі умови відсутні, орган повинен видати посвідку. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати посвідку або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Матеріалами справи підтверджено, що Управлінням ДМС України в Сумській області за заявою-анкетою ОСОБА_1 № 112816200 від 26.11.2019 у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 (дата закінчення строку дії 17.12.2019), 10.12.2019 було оформлено посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 терміном дії до 09.12.2020, що свідчить про те, що позивачем було виконано, всі передбачені законом умови для оформлення вказаної посвідки, що в свою чергу виключає право відповідача в даному випадку діяти на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Сумській області вчинити дії з оформлення та видачі ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання, на підставі поданої заяви-анкети від 26.11.2019 № 112816200.

При цьому, колегією суддів враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 11.09.2018 по справі № 816/318/18, за якою втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявниці замість суб`єкта владних повноважень.

В даному випадку зобов`язання вчинити дії з оформлення та видачі посвідки на тимчасове проживання не є втручанням суду у дискреційні повноваження Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду в цій частині не спростовують.

З приводу заявленого представником позивача клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, надану в рамках розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно наданого представником позивача акту приймання-передачі виконаних робіт від 10.05.2021 та протоколом погодження договірної ціни від 08.05.2021 до договору №1-Ф про надання правової допомоги від 08.05.2021, адвокатом надано позивачу наступні послуги з правової допомоги:

- ознайомлення з апеляційною скаргою на рішення Сумського окружного адміністрат ивного суду у справі №480/7134/20 - 500,00 гривень.

- проведено аналіз судової практики ( 2 години) - 1000,00 гривень.

- підготовлено відзив на апеляційну скаргу відповідача у справі №480/7134/20 - 2000,00 грн.

- подано до суду клопотання про долучення доказів у справі №480/7134/20 - 500,00 гри.

- підготовлено заяву про розподіл судових витрат у справі №480/7134/20 - 700,00 грн.

Всього 4700 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4700,00 грн позивачем до клопотання від 11.05.2021 додано договір №1-Ф про надання правової допомоги від 08.05.2021, копію квитанції № 1-Ф від 08.05.2021 про сплату ОСОБА_1 4700,00 грн, протокол погодження договірної ціни від 08.05.2021 (додаток №2 до договору №1-Ф про надання правової допомоги від 08.05.2021, додаткову угоду до договору про надання правовї допомоги № 1-Ф від 08.05.2021, акт приймання-передачі виконаних робіт № 1-Ф від 10.05.2021.

Зі змісту норм ч.ч. 4, 5 та 6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Приписами ч.7 ст. 134 КАС України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Так, представник відповідача в судовому засіданні висловив усні заперечення на клопотання про розподіл судових витрат, в яких наполягав, що внаслідок невизначення позивачем розміру погодинної оплати в договорі про надання правової допомоги, клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4700 грн задоволенню не нпідлягає.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у КАС, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.

Враховуючи, що заявлені до відшкодування представником позивача витрати на правничу допомогу за ознайомлення з апеляційною скаргою (500 грн), проведення аналізу судової практики (1000 грн.) та підготовку відзиву на апеляційну скаргу (2000 грн) неможливо вважати окремими самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги (останні є складовою процесу підготовки відзиву на апеляційну скаргу та не можуть підлягати окремій компенсації за рахунок відповідача), колегія суддів вважає визначену заявником суму за надання правових послуг в цій частині неспівмірною з обсягом виконаної роботи, у зв`язку з чим, обгрунтованою сумою витрат за надання правничої допомоги в цій частині буде сума, визначена заявником на рівні ціни за підготовку відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 2000 грн.

Щодо надання позивачу правничої допомоги в частині подання до суду клопотання про долучення доказів у справі № 480/7134/20 у розмірі 500,00 грн., колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника позивача в цій частині з огляду на відсутність вказаного документу в матеріалах справи, що позбавляє можливості суд надати вказаному клопотанню оцінку з точки зору обґрунтованості заявлених представником позивача витрат з його складання.

З приводу відшкодування витрат на правову допомогу в частині, що стосується підготовки заяви про розподіл судових витрат у справі № 480/7134/20 у розмірі 700,00 грн., колегія суддів, враховуючи обсяг інформації, опрацьованої представником позивача для складання вказаної заяви, вважає розмір таких витрат обґрунтованим.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що лише послуги з підготовки відзиву на апеляційну скаргу (2000 грн.) та підготовки заяви про розподіл судових витрат (700 грн) є видами правничої допомоги, які можливо віднести до складу витрат на правничу допомогу за актом приймання-передачі виконаних робіт № 1-Ф від 10.05.2021.

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що відображено в акті приймання-передачі виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника позивача щодо розподілу судових витрат, понесених на правничу допомогу, та стягнення на користь позивача суми таких витрат в розмірі 2700 грн, що є співмірною сумою відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 по справі № 480/7134/20 в частині задоволення позову залишити без змін

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (вул. Герасима Кондратьєва, 27, м. Суми, Сумська область, 40000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 2700 (одна тисяча триста п`ятдесят) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 14.05.2021 року