Справа № 300/2793/20
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/2793/20 пров. № А/857/4344/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року, ухвалене суддею Григоруком О.Б. у м.Івано-Франківську в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №300/2793/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Міністерства оборони України, у якому просив визнати протиправним рішення в частині відмови у призначенні одноразової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства обророни України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 10 вересня 2020 року №130 та зобов`язати призначити та виплатити одноразову грошову допомогу та компенсаційні суми у зв`язку з встановленням часткової втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що оскільки ступінь втрати працездатності позивачу встановлено понад тримісячний строк після звільнення, у нього не виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, передбачене п.7 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом при ухваленні судового рішення не враховано обставини, що події - встановлення втрати працездатності, пов`язане із захистом Батьківщини, його звільнення із лав Збройних Сил України, проходження огдяду МСЕК та отримання відповідних документів припали на час дії карантину.

Згідно з п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Збройних Силах України, має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.06.2015 (безтермінове) (а.с.6, 10, 11).

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) №37 від 16.03.2020 молодшого сержанта ОСОБА_1 - оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Коломийського об`єднаного міського військового комісаріату Івано-Франківської області, звільненого наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 13.03.2020 №6-РС (по особовому складу) з військової служби в запас відповідно до пункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вважати таким, що 16.03.2020 справи та посаду здав (а.с.8).

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 20.03.2020 №4/355 позивач безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в періодах здійснення зазначених заходів з 05.07.2014 по 24.08.2014, з 10.11.2014 по 12.02.2015, з 16.07.2017 по 07.08.2017, з 23.08.2017 по 11.11.2017 (а.с.6).

У відповідності до довідки військово-лікарської комісії №1727 від 10.08.2015 поранення позивача пов`язане з проходженням військової служби (а.с.8).

Згідно свідоцтва про хворобу №60 від 05.03.2020, військово-лікарська комісія гарнізонна 1121 поліклініки (з денним стаціонаром) за розпорядженням військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.02.2020 №24 встановлений діагноз позивача - захворювання, поранення так, пов`язані із захистом Батьківщини та з походженням військової служби. Постановлено, що на підставі статті 40б, 39б, 38в, 61в графи II Розкладу хвороб позивач обмежено придатний до військової служби (а.с.9, 10).

Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної придатності у відсотках серії АГ №0011986, виданої на підставі акта огляду МСЕК №612 від 24.06.2020, ступінь втрати позивачем професійної працездатності у відсотках: двадцять (20%) (а.с.7).

Згідно пункту 20 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №130 від 10.09.2020 відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що згідно з пунктом 7 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції Закону України в 06.09.2018 №2522-УІІІ) передбачено виплату одноразової грошової допомоги у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби. Заявника звільнено з військової служби 16.03.2020, а 24.06.2020 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби (а.с.5).

Позивач, вважаючи рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.41 якого визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно частини 2 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком № 975.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням позивачу ступеня втрати працездатності.

Відповідно до п.7 порядку №975 у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від: 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.

При цьому згідно з пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до положень пунктів 12-14 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.

Правомірність оскаржуваного рішення відповідач обґрунтовує перевищенням визначеного законом часового проміжку між звільненням з військової служби та втратою працездатності, що не дає позивачу права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Так, довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної придатності у відсотках серії АГ №0011986, виданою на підставі акта огляду МСЕК №612 від 24.06.2020, підтверджується, що ступінь втрати позивачем професійної працездатності у відсотках становить: двадцять (20%) (а.с.7).

Визначена довідкою медико-соціальної експертної комісії серії АГ №0011986 дата 24.06.2020 у розумінні пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 вважається днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, у разі його виникнення.

Зі змісту витягу з наказу військового комісара Коломийського об`єднаного міського військового комісаріату (по стройовій частині) №37 від 16.03.2020 судом встановлено, що молодшого сержанта ОСОБА_1 - оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Коломийського об`єднаного міського військового комісаріату Івано-Франківської області, звільненого наказом військового комісара Івано-Франківського обласного військового комісаріату від 13.03.2020 №6-РС (по особовому складу) з військової служби в запас відповідно до пункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вважати таким, що 16.03.2020 справи та посаду здав (а.с.8).

З дня звільнення позивача з військової служби (16.03.2020) до дня встановлення позивачу ступеня втрати працездатності (24.06.2020) минуло понад три місяці, а тому позивач пропустив передбачений п.7 ч.2 ст. 16 Закону №2011-ХІІ, п.7 Порядку № 975, тримісячний строк строк.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції враховано, що нормативно-правовими актами, виданими Кабінетом Міністрів України, а саме: постановами КМУ №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», №245 від 25.03.2020 «Деякі питання застосування обмежувальних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №256 від 25.03.2020 «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №306 від 22.04.2020 «Про затвердження Порядку надання та повернення коштів, спрямованих на фінансування допомоги по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», №424 від 29.05.2020 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. 392» та рядом інших нормативно правових актів з березня 2020 року на всій території України запроваджено карантинні обмеження.

Згідно доводів скаржника, встановлення захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, його звільнення та проходження огляду МСЕК відбувались під час запровадження з березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України карантинних обмежень.

Суд апеляційної інстанці зауважує, що із запровадження в березні 2020 року карантинних обмежень на всій території України було обмежено міжміське сполучення, обмежений рух громадського транспорту, змінено графіки та режими роботи багатьох державних установ. Введення карантинних обмежень також вплинуло на роботу медичних установ, в тому числі й органів МСЕК.

З огляду на викладене, настання обставин непереборної сили (введення карантину) обмежило позивача у можливості вчасно звернутись до органів МСЕК для його обстеження, що, в свою чергу, призвело до встановлення йому ступеня втрати працездатності понад тримісячний строк після звільнення та, як наслідок, порушило право позивача на отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що порушене право ОСОБА_1 на отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги підлягає відновленню.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з покликанням на наведені підстави не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним ч.2 ст.2 КАС України,

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст.5,21,245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю відповідача, зобов`язанняйого вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнатитакі дії (рішення) протиправними.

Водночас в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупередженетасвоєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективногозахисту прав,свободтаінтересів фізичних осіб,прав таінтересів юридичних осіб відпорушеньз боку суб`єктів владних повноважень.

При зверненні до суду позивачем зокрема заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

Зважаючи на те, що позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 20% ступеня втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що сталося 05.03.2020, відмовлено рішенням Міністерства оборони України, оформленим Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 10.09.2020 № 130, і саме пунктом 20 вказаного рішення зумовлено для позивача негативні наслідки, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про його скасування.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див.рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99тавід 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див.рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Частиною другою статті 6 КАС Українипередбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно достатті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеномупунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій), є достатньою підставоюдля задоволення адміністративно гопозову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

В даному випадку, рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав всановлення ступеня втрати працездатності понад тримісячний термін після звільнення в контексті встановлених судом обставин не відповідає наведеним вище критеріям, а тому колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного рішення.

Правосуддя засвоєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути офективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine),заява№61406/00, п. 59); спроможнимз апобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодуваннязабудь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v.Poland), заява№30210/96, п.158) (п. 29 рішення Європейського судузправ людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine),заява№20390/07).

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту,але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколудо Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оскільки судом встановлено, що позивач втратив працездатність внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, заявлений позивачем розмір одноразової грошової допомоги передбачений Законом, Міністерством оборони України досліджувались документи, подані позивачем, за наслідком розгляду яких було прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, яке, колегією суддів визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню, будь-яких інших передбачених законом підстав для відмови у виплаті допомоги в оскаржуваному рішенні відповідачем не наведено та на їх існування в ході розгляду справи не вказано, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 20% ступеня втрати працездатності відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі, визначеному п.7 Порядку №975.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року у справі №300/2793/20 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п.20 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду пиань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 10 вересня 2020 року №130.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 20% втрати працездатності відповідно до п.7 ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі, взначеному п.7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний