Справа № 160/11960/20
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2021 року м. Дніпросправа № 160/11960/20
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Панченко О.М.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. у справі №160/11960/20
за позовом:ОСОБА_1
до: третя особа: про:Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

28.09.2020р. ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі ТУ ДСА України в Дніпропетровській області), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії / а.с.12/, судом першої інстанції позов зареєстровано 29.09.2020р. /а.с. 1-4/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2020р. за вищезазначеним адміністративним позовом відкрито провадження у справі №160/11960/20 та справу призначено до судового розгляду / а.с. 14/.

Позивач, посилаючись у адміністративному позові на те, що вона працює на посаді судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, однак, ТУ ДСА в Дніпропетровській області за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. їй нараховано та виплачено суддівську винагороду на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру та, відповідно, порушення її прав та гарантій, тому просила суд: - визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) із застуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; - зобов`язати ТУ ДСА України в Дніпропетровській області нарахувати їй суддівську винагороду за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки, тимчасової непрацездатності), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. у справі №160/11960/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. / а.с. 59-62/.

Відповідач, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу / а.с. 66-70/ та 29.01.2021р. матеріали цієї апеляційної скарги та матеріали справи №160/11960/20 надійшли до Третього апеляційного адміністративного суду / а.с. 65/.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2021р. у справі №160/11960/20 апеляційна скарга ТУ ДСА України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. у справі №160/11960/20 залишена без руху та заявнику апеляційної скарги надано строк для усунення зазначених судом недоліків апеляційної скарги / а.с. 73/.

У встановлений судом строк відповідачем недоліки апеляційної скарги були усунуті / а.с. 76,77/ та ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021р. у справі №160/11960/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТУ ДСА України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. у справі №160/11960/20 / а.с. 78/ та справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 11.05.2021р. / а.с. 79/, про що судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлено учасників справи / а.с. 80-84/.

Відповідач, посилаючись у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного законодавства, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 14.12.2020р. у цій справі та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції встановлено, та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач у справі ОСОБА_1 , працює на посаді судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, що підтверджується указами Президента України № 250/2011 «Про призначення суддів» від 02.03.2011 року, наказами голови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області № 11-к від 22.03.2011р., №131-к від 13.09.2018р. / а.с. 5,6/.

Також судом під час розгляду справи встановлено, що у період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. позивачу виплачена суддівська винагорода в обмеженому розмірі, згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» , а саме у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р. і відповідно до довідки ТУ ДСА України в Дніпропетровській області №Б-с-1583 від 21.10.2020р. / а.с. 11,32/ суддівська винагорода позивача за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року склала:

- у квітні 2020р.: посадовий оклад 56153,43 грн., доплата за вислугу років 16846,03 грн., обмеження на карантин (- 16360,30 грн.);

- у травні 2020р.: посадовий оклад 69366,00 грн., доплата за вислугу років 20809,80 грн., обмеження на карантин - (- 42945,80 грн.);

- у червні 2020р.: посадовий оклад 65897,70 грн., відпустка 4508,79 грн., доплата за вислугу років 19769,31 грн., обмеження на карантин - (- 40798,51 грн.);

- у липні 2020 р.: посадовий оклад 9047,74 грн., відпустка 78413,74 грн., доплата за вислугу років 2714,32 грн., відпустка наступного місяця 9017,58 грн., допомога на оздоровлення суддям 69366,00 грн., обмеження на карантин - (- 5601,63 грн.);

- у серпні 2020 р.: посадовий оклад 62429,40 грн., доплата за вислугу років 18728,82 грн., обмеження на карантин - (- 38651,22 грн.).

І саме ці обмеження у виплаті суддівської винагороди, позивач вважає необґрунтованими та такими, що порушують її права та охоронювані законом інтереси, обумовили її звернення до суду з цим позовом.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

13 квітня 2020 року Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі по тексту - Закон №553-ІХ, набрав чинності з 18.04.2020р.), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту: - установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020р. у справі №1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №94-IX зі змінами.

Так у п. 4 мотивувальної частини вищезазначеного рішення суд наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Конституція України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується статтями 8 та 55, 124 Конституції України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Зокрема, 11.03.2020р. Конституційним Судом України розглянуто конституційне подання Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16.10.2019 року №193-IX, «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 року №1798-VIII ( рішення №4-р/2020 від 11.03.2020р. ).

У пункті 4.1. рішення №4-р/2020 від 11.03.2020р. зазначається, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України):

- від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99, від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002;

- від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005;

- від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008;

- від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року №11-р/2018;

- від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

Та Конституційний Суд України, після аналізу юридичних позиції щодо незалежності суддів, зробив висновок про те, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення №4-р/2020 від 11.03.2020р.).

Тому обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів, і Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану, однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України, при цьому таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже Конституційний Суд України у рішенні №10-р/2020 від 28.08.2020р. у справі №1-14/2020 (230/20) дійшов правового висновку, що, навіть, за умови допустимого обмеження виплат суддівської винагороди (за умов воєнного чи надзвичайного стану), втрачені, у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню відповідними виплатами.

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія за демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.20219р. №969/2019 (далі Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст. 124 Конституції України).

Сукупний аналіз наведених положень Конституції України та юридичних позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу, при цьому також необхідно враховувати, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо зупинення положеннями законів про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України та зазначав, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України, яким є Конституція України , у статті 64 якого визначено такі випадки, які є вичерпними, і передбачено що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин (абзаци третій-сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 6-рп/20 від 09.07.2007р.); і таке зупинення неможливе оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, і цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007р.); а Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007р); законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина, у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008р.); при цьому словосполучення «держава прагне», на думку Конституційного Суду України, означає намагання i обов`язок держави спрямовувати свою діяльність на виконання певного, визначеного Конституцією України, завдання.

Аналіз термінів «баланс», «збалансувати», «збалансований бюджет» дає можливість зробити висновок що збалансованість бюджету (держави, регіону) передбачає рівномірне (паритетне) співвідношення між його видатковою і доходною частинами, дотримання відповідності видатків доходам, проте не виключає при цьому можливості прийняття бюджету з перевищенням видатків над доходами i навпаки (з дефіцитом або профіцитом), у той же час правова природа бюджету не може обмежуватися лише фінансово-економічною складовою з огляду на те, що бюджет - це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

У рішенні Конституційного Суду України №26-рп/2008 від 27.11.2008р. зазначено, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами i територіальними громадами, і саме у виконані цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної i правової (абзаци другий, третій підпункту 3.2, абзац другий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини цього рішення).

З урахуванням вищенаведеного Закон України №553-ІХ від 13.04.2020р. про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги, що будь-яке порушення процедури, незалежно від того чи нанесло воно прямі збитки особі, є порушенням права особи на встановлений процес та забезпечення принципу визначеності права, який дозволяє особі передбачити наслідки існування та застосування певної норми, колегія суддів вважає, що відповідач, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, діяв всупереч приписів ст. ст. 19, 130 Конституції України, порушив приписи діючого законодавства України, що призвело до виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі меншому ніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», через безпідставне застосування відповідачем під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р..

Приймаючи до уваги положення Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р. (надалі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, положення Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів вважає, що норми Закону України № 553-ІХ від 13.04.2020р. в аспекті з`ясування можливості їх застосування до спірних відносин, що розглядаються судом, не відповідають неодноразово описаному Європейським Судом з прав людини принципу якості закону.

Так, Законом України №553-ІХ від 13.04.2020р. про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в норми права:

- ст.130 Конституції України, яка визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій;

- ч.2 ст.135 Закону №1402, яка встановлю, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами;

При цьому положення ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.

Тому колегія суддів вважає, що положення Закону України №553-ІХ від 13.04.2020р. про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» неможливо розглядати, як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача, таким чином враховуючи, що вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України, і право позивача у справі на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі є порушенням вимог ст.19, ст.130 Конституції України, ст.135 Закону №1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а відповідач у справі, який є державним органом, що не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи зробив правильний висновок щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та постановив у справі правильне рішення, яким визнав такі дії відповідача протиправними, і враховуючи наявні відомості щодо розміру суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р., які зазначені у довідці відповідача №Б-с-1583 від 21.10.2020р. / а.с. 32/ , з метою відновлення порушеного права позивача на отримання суддівської винагороди за цей період у повному розмірі, зобов`язав відповідача здійснити нарахування і виплату позивачу судді Павлоградського міськрайонного суду, суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки, тимчасової непрацездатності) обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституцій України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з відрахуванням загальнообов`язкових податків, зборі та раніше виплачених сум суддівської винагороди за цей період.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про задоволення заявлених позивачем у справі позовних вимог, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому необхідно рішення суду першої інстанції від 14.12.2020р. у цій адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020р. у справі №160/11960/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Повний текст виготовлено та підписано 11.05.2021р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя В.Є. Чередниченко

суддя О.М. Панченко