Справа № 120/1221/21-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 травня 2021 р. Справа № 120/1221/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу Військової частини НОМЕР_1 №201-РС від 27.10.2020 про звільнення позивача, а також дій відповідача щодо виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік не у розмірі місячного грошового забезпечення.

Ухвалою від 05.03.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Крім того, ухвалою від 05.03.2021 витребувано у відповідача докази ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом №201-РС від 27.10.2020, а також зазначено, що питання дотримання позивачем строків звернення до суду буде вирішено після надходження відповідних доказів від відповідача.

Копія ухвали від 05.03.2021 отримана відповідачем 12.03.2021, що підтверджується матеріалами справи.

13.04.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає про відсутність у позивача права на отримання матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення.

В той же час, вимоги ухвали від 05.03.2021, в частині надання доказів ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом №201-РС від 27.10.2020, у визначений в ухвалі строк відповідачем виконані не були, а також не надано жодних пояснень з приводу неможливості надання відповідних доказів.

При цьому, суд враховує, що згідно ч. 9 ст. 80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги ненадання відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, жодних доказів, які б спростовували твердження позивача про те, коли саме він дізнався про порушення своїх прав, суд приходить до висновку, що дана позовна заява подана позивачем із дотриманням строків звернення до суду, визначених ст. 122 КАС України.

Крім того, 16.04.2021 позивачем також подано до суду відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, у відповіді на відзив позивач також просить суд застосувати до відповідача заходи процесуального примусу за ненадання витребуваних судом доказів, а також постановити окрему ухвалу в порядку ст. 249 КАС України.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що з 27.11.2019 позивач проходив військову службу за контрактом у військові частині НОМЕР_1 на посаді командира лінійно-кабельного відділення взводу зв`язку роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини.

12.10.2020 позивачем подано рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якому він просив виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі місячного грошового забезпечення з підстав порушення стану його здоров`я та знаходженням на довготривалій реабілітації згідно Індивідуальної програми реабілітації інваліда №322/1117/ато від 10.10.2020, затвердженої Обласною МСЕК №1 м. Одеси відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 АВВ№159295 про присвоєння 3 групи інвалідності.

В подальшому, наказом командира 59 окремої мотопіхотної бригади імені Якова Гандзюка (по особовому складу) №201-РС від 27.10.2020 солдата ОСОБА_1 звільнено у запас на підставі п.п. "а" п. 2 ч. 5 (у зв`язку із закінченням строку контракту, чинність контракту припиняється з 27.11.2020).

Встановлено, що 26.11.2020 позивачем подано рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якому він зазначив, що у зв`язку із закінченням терміну його контракту 27.11.2020, він не надає згоду на затримку у виплаті належного йому грошового забезпечення та просить провести з ним належні розрахунки при звільненні.

26.11.2020 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №297 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 26.11.2020.

В даному наказі за №297 від 26.11.2020 також зазначено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік ОСОБА_1 виплачено.

Разом із тим, як зазначає позивач, в подальшому йому стало відомо, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік йому було виплачено саме у розмірі окладу, а не місячного грошового забезпечення.

Таким чином, позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно здійснено виплату матеріальної допомоги не у розмірі місячного грошового забезпечення та, як наслідок, передчасно звільнено його зі служби без проведення з ним повного розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спеціальним нормативним документом, який визначає основні засади соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей є Закон України №2011-XII від 20.12.1991 "Про правовий та соціальний статус військовослужбовців та членів їх сімей".

Стаття 9 зазначеного Закону передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" визначено порядок, умови та розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 5 вказаної постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

На виконання зазначеної постанови прийнято наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам".

Пунктом 7, 9 розділу XXIV вказаного наказу передбачено:

- до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги;

- виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Пунктом 6 Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2020 рік" визначено, що матеріальна допомога військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачується у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Наказом Міністерства оборони України №84 від 04.03.2020 Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 №45 п. 6 викладено новій редакції, відповідно до якої:

Матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачувати у розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Виплату матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав:

- смерть дружини (чоловіка), дітей, батьків військовослужбовця;

- порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз; довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

- онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

- захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В,С;

- вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу.

Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Таким чином, повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Водночас, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.

Так, умовами виплати матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до нової редакції Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45, є зокрема порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз; довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії); вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

В даному ж випадку, обґрунтовуючи вимоги даного позову, позивач зазначає, що ним було виконано усі необхідні умови для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, подано рапорт на виплату матеріальної допомоги та було надано відповідні документи про стан його здоров`я та перебування на реабілітації.

Надаючи оцінку даним посиланням позивача, суд зазначає наступне.

Так, дійсно, як слідує із долученого позивачем витягу з протоколу засідання 11 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол №250 від 30.07.2019), захворювання солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 так, пов`язане із захистом Батьківщини.

Крім того, інше захворювання ОСОБА_1 так, пов`язане з проходженням військової служби.

Також, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 АВВ№159295, за наслідками повторного огляду ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності.

В той же час, як слідує із долученої позивачем індивідуальної програми реабілітації №277/1411/ато від 25.09.2019, позивачу встановлена 3 група інвалідності з 25.09.2019, тобто, ще до прийняття позивача на військову службу до військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, слід звернути увагу на те, що сам лише факт наявності у позивача встановленої інвалідності 3 групи протягом 2020 року не є самостійною підставою/умовою для виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, адже як уже було зазначено судом вище, умовами виплати матеріальної допомоги у такому розмірі є, зокрема, порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз; довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії); вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.

Крім того, як слідує із змісту позовної заяви, обґрунтовуючи наявність права на отримання матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення, позивач зазначає, що він перебуває на тривалій реабілітації (більше одного місяця), що підтверджується індивідуальними програмами реабілітації інваліда №277/1411/ато від 25.09.2019 та №322/1117/ато від 06.10.2020.

Надаючи оцінку даним твердженням позивача, суд вважає за необхідне зазначити, наступне.

Так, дійсно до матеріалів позовної заяви позивачем долучено дві індивідуальні програмами реабілітації інваліда №277/1411/ато від 25.09.2019 (з 09.2019 по 09.2020) та №322/1117/ато від 06.10.2020 (з 10.2020 по 10.2022).

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що за своїм змістом відповідні програми відображають лише рекомендації МСЕК з реабілітаційних заходів, які слід здійснити особі з інвалідністю, та порядок їх реалізації.

При цьому, в кожній із наведених програм передбачені рекомендації МСЕК щодо необхідності проходження позивачем медичної реабілітації у вигляді стаціонарного лікування в кардіологічному відділенні.

В той же час, варто звернути увагу на те, що окрім визначених заходів реабілітації, які рекомендує здійснити МСЕК, індивідуальна програма реабілітації також містить графу, в якій необхідно проставляти відмітки про виконання кожного конкретного заходу реабілітації, який пройшла особа з інвалідністю.

Разом із тим, жодна із долучених позивачем індивідуальних програм реабілітації не містить жодної відмітки про виконання ОСОБА_1 будь-якого заходу реабілітації.

Крім того, до матеріалів позовної заяви позивачем не долучено жодних доказів, які б свідчили про безпосереднє проходження ним реабілітації, в тому числі перебування на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні чи/або безпосереднє виконання будь-яких інших реабілітаційних заходів, рекомендованих МСЕК.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що ним дотримано усіх умов, передбачених для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, є необґрунтованими, а вимоги позову про зобов`язання відповідача виплатити матеріальну допомогу у відповідному розмірі, такими, що не підлягають задоволенню.

Що ж до вимог даного позову, які стосуються скасування наказу №201-РС від 27.10.2020, як того, що передчасний, а також зобов`язання відповідача зарахувати позивача до списків особового складу військової частини до проведення повного розрахунку, то суд зазначає наступне.

Так, як вірно зазначає позивач у позовній заяві, відповідно до п. 1 Розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ №260 від 07.06.2018, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, грошове забезпечення виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.

В даному ж випадку, обґрунтовуючи протиправність наказу №201-РС від 27.10.2020, яким позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту з 27.11.2020, позивач зазначає, що з ним не було проведено повний розрахунок при звільненні до дня виключення наказом зі списків особового складу військової частини.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що наказ про його звільнення №201-РС від 27.10.2020 прийнято передчасно.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що наказом №201-РС від 27.10.2020 не вирішувалось питання щодо виключення позивача зі списків особового складу військової частини, адже позивача було виключено зі списків особового складу відповідно до наказу №297 від 26.11.2020.

Таким чином, відповідні посилання позивача на передчасність винесення наказу без проведення з ним повного розрахунку, на думку суду, були б доречними у випадку оскарження саме наказу про виключення позивача із списків особового складу військової частини, адже саме із цією датою положення Порядку №260 пов`язують кінцевий строк на проведення остаточного розрахунку.

В той же час, відповідний наказ №297 від 26.11.2020 не є предметом оскарження в межах даної справи.

До того ж, як уже було встановлено судом вище, відповідачем цілком обґрунтовано виплачено позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік саме у розмірі окладу, а не у розмірі місячного грошового забезпечення, адже позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про безпосереднє проходження ним реабілітації чи/або будь-якого іншого лікування протягом 2020 року.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Крім того, відповідно до частин 1, 2 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним субєктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Водночас, постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов`язком.

Окрім того, положеннями ч. 1 ст. 144 КАС України визначено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

В той же час, враховуючи встановлені обставини справи та характер спірних правовідносин, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, а також для застосування до відповідача заходів процесуального примусу.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 );
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Повний текст рішення складено 17.05.2021.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна