Справа № 160/15285/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.,
секретаря судового засіданняБогатинської К.В.,
позивача представника відповідача-1 представника відповідача-2 представника відповідача-3 Кравцова Р.О., Попової Ю.В., Борисенка А.О., Грімової Г.М.,
18.11.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці (далі - УМВС на Придніпровській залізниці), Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП в Дніпропетровській області), Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) в якій, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ голови Ліквідаційної комісії Управління МВС України на Придніпровській залізниці Небеського Юрія від 21.10.2020 «По особовому складу» № 6о/с про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади начальника УМВС України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п. 64 "а" (за віком) відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;
- поновити ОСОБА_1 , на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 21.10.2020;
- стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21.10.2020 по день ухвалення судового рішення;
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невиконання вимог п. 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" стосовно ОСОБА_1 , що полягають у невжитті заходів для його переведення до органів поліції та не направлення рапортів та заяв ОСОБА_1 , в яких висловлено бажання проходити службу в органах поліції від 08.10.2018, 30.10.2018 та 16.11.2018 до Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області;
- визнати протиправними дії Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області щодо невиконання вимог п. 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" стосовно ОСОБА_1 , що полягають у відсутності пропозицій призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду як працівника міліції;
- зобов`язати ГУНП в Дніпропетровській області та Національну поліцію України запропонувати ОСОБА_1 посаду в органах Національної поліції;
- стягнути з УМВС України на Придніпровській залізниці, ГУНП в Дніпропетровській області, Національної поліції України, МВС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі по 2500 грн. з кожного відповідача.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено, що наказом голови Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці від 21.10.2020 № 6о/с відповідно до вимог пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановленням на військовий облік) за п.64 «а» (за віком) полковника міліції ОСОБА_1 , начальника УМВС України на Придніпровській залізниці. На думку позивача, оскаржений наказ є незаконним, оскільки підписаний особою, яка на час видання наказу не мала повноважень для його винесення; Законом України «Про Національну поліцію» встановлено граничний вік перебування на службі у званні полковника до 60 років, а отже на дату винесення наказу позивачем не досягнуто граничного віку; при прийнятті оскарженого наказу відповідачами не розглянуто його заяву щодо продовження проходження служби у поліції. Разом з тим, приймаючи таке рішення відповідач - 1 порушив п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, при цьому останній діяв недобросовісно та не розсудливо, з порушенням принципу рівності перед законом та з порушенням пропорційності, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню. У зв`язку із незаконним звільненням позивача є необхідність стягнути на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21.10.2020 по день ухвалення судового рішення. Також позивач вважає, що оскільки він виявляв бажання продовжити службу, відповідає всім вимогам, зазначеним в Законі України «Про Національну поліцію» до поліцейських, то він повинен бути переведений на рівнозначну або нижчу посаду до будь-якого територіального органу поліції, а незаконне звільнення порушує його право на продовження служби в органах поліції. Враховуючи вищенаведені аргументи та неправомірні дії відповідачів, позивач також просить суд стягнути моральну шкоду із відповідачів у справі.
11.01.2021 позивачем надана відповідь на відзив Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці, в якій викладено правову позицію, аналогічну зазначеній в позовній заяві та наголошено, що доводи відповідача-1 у відзиві є необґрунтованими та безпідставними, а тому позовні вимоги заявлені до УМВС України на Придніпровській залізниці підлягають задоволенню в повному обсязі.
12.01.2021 на адресу суду від ГУ НП в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач -2 заперечив проти позову, посилаючись на те, що п. 9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачав можливість прийняття працівників міліції на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення у проміжок часу з 07.08.2015 по 06.11.2015. Цей строк є присікальним і продовженню не підлягає. Станом на 07.11.2017 законодавством визначено порядок прийняття на службу до поліції лише на конкурсній основі. Оскільки з рапортом про прийняття на службу до поліції ОСОБА_1 звернувся 07.10.2020, тобто поза межами тримісячного строку, визначеного у п.9, то відсутні підстави для його переведення. На думку відповідача-2, права позивача не порушені, оскільки керівництвом ГУ НП в Дніпропетровській області не було відмовлено ОСОБА_1 у прийняття на службу до поліції у порядку, встановленому Законом України «Про Національну поліцію», тобто у порядку конкурсу, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
12.01.2021 на адресу суду від Національної поліції України надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач-3 проти задоволення позовних вимог до Національної поліції України заперечив, посилаючись на те, що у проміжок часу з 07.08.2015 по 06.11.2015, визначений п. 9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», коли була передбачена можливість переводу працівників міліції до поліції, позивач не був працівником міліції, не виявив бажання проходити службу у поліції, не надав згоду на призначення та не приймав участь у конкурсі, не перевірявся за критеріями відповідності вимогам до поліцейських, а отже саме з його вини була порушена процедура, визначена вищезазначеними нормами чинного законодавства, і жодної бездіяльності з цього приводу Національною поліцією України не допущено. Своє бажання бути прийнятим до поліції позивач вперше виявив лише 08.10.2018, подавши відповідну заяву. У листі від 07.11.2018 № К-1079/12/1/1/03-2018 Національна поліція України повідомила позивача, що оскільки термін прийняття на службу шляхом видання наказу про призначення, визначений у п. 9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» сплинув, то його положення не можуть бути застосовані до позивача та запропонувала прийняти участь у конкурсі. Вдруге заяву від 08.10.2018 було розглянуто 22.05.2020, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №160/9286/18, та наказом голови Національної поліції України № 380 відмовлено позивачу у задоволенні його заяви від 08.10.2018 щодо прийняття на службу до поліції відповідно до п. 9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». Підставою для відмови стали висновки комісії по розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.10.2018, які грунтуються на тому, що оскільки наказом МВС України від 10.10.2019 № 969 о/с останнього було звільнено з органів внутрішніх справ, то на нього не розповсюджуються положення п.9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». Враховуючи викладене, відповідач -3 вважає, що ним жодних протиправних дій/бездіяльності допущено не було, а тому у задоволенні позову просить суд відмовити.
15.01.2021 на адресу суду від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач-4 проти задоволення позовних вимог до МВС України заперечив, посилаючись на таке. Статтею 16 Закону України «Про Національну поліцію» визначені основні повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією, до яких призначення осіб на посади атестованих працівників поліції не перебачено. Таке право надано виключно керівнику поліції, що визначено ст.ст. 21,22 вищенаведеного Закону. На думку відповідача-4, положення п.9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» щодо можливості прийняття на службу до поліції працівників міліції, які виявили бажання проходити службу у поліції шляхом видання наказів про призначення, діяло упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону. Окрім того, вищенаведена норма чинного законодавства не містить обов`язку МВС України направляти рапорти та заяви позивача, в яких висловлене бажання проходити службу в органах поліції до Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області. Щодо оскарженого наказу, МВС України зазначає, що оскільки позивач мав спеціальне звання «полковник міліції», 21.07.2019 йому виповнилося 50 років, то відповідно до вимог пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивач підлягав звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку, а тому наказ є законним та правомірним. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивачем не доведено виникнення у нього моральних страждань, не визначено, в чому саме вони полягають, не надано розрахунку та належного обґрунтування заявленої суми, а тому відповідач-4 просить у задоволенні позову відмовити повністю.
18.01.2021 позивачем була надана відповідь на відзив ГУНП в Дніпропетровській області, в якій викладено правову позицію, аналогічну зазначеній в позовній заяві, наведене обґрунтування правомірності позову, виходячи з висновків, зазначених у відзиві, та наголошено, що доводи відповідача-2 є необґрунтованими та безпідставними, а тому позивач просив позовні вимоги до ГУНП в Дніпропетровській області задовольнити в повному обсязі.
21.01.2021 позивачем була надана відповідь на відзив МВС України, в якій викладено правову позицію аналогічну зазначеній в позовній заяві та наголошено, що доводи відповідача-4, наведені у відзиві є необґрунтованими та безпідставними, а тому позивач просив суд позовні вимоги до МВС України задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні 29.04.2021 позивач підтримав заявлений адміністративний позов та просив суд задовольнити його повністю.
Представники відповідачів-1,2,3 заперечили проти заявленого адміністративного позову та просили суд відмовити в його задоволенні повністю.
Представник відповідача-4 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними матеріалами справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню судом, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , з серпня 1992 року по 27 жовтня 2014 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України.
27.10.2014 наказом МВС України №2238 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади начальника УМВС України на Придніпровській залізниці на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VIІ та пункту 62 «а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік).
Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач оскаржив його в судовому порядку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 у справі №804/19009/14, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019, позивача поновлено на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 28.10.2014 та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу. Вказане рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах місячного платежу було допущено до негайного виконання.

01.08.2018 МВС України видано наказ № 979 о/с щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 28.10.2014.

Наказом МВС України від 16.01.2019 «По особовому складу» №26 о/с, відповідно до пунктів 10, 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено з органів внутрішніх справ з посади начальника УМВС України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 16.01.2019.

Вважаючи своє звільнення від 16.01.2019 незаконним, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у справі №160/1744/19, залишеним без змін в частині поновлення позивача на посаді постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 16.01.2019 та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу. Вказане рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах місячного платежу було допущено до негайного виконання.

09.10.2019 МВС України видано наказ №968 о/с щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 16.01.2019.

Наказом МВС України від 10.10.2019 «По особовому складу» № 969 о/с відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з посади начальника УМВС України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п. 64 «а» (за віком).

Не погоджуючись з вищевказаним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 160/11448/19 у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 у справі №160/11448/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 скасовано та позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 10.10.2019 «По особовому складу» № 969 о/с про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ з посади начальника УМВС України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п. 64 «а» (за віком) відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Поновлено позивача на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 10.10.2019 року.

Наказом МВС України від 16.09.2020 №680 о/с «По особовому складу» поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 10.10.2019 року.

Наказом голови Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці від 21.10.2020 «По особовому складу» №5 о/с поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці з 10.10.2019 з підстави: наказ МВС України від 16.09.2020 №680о/с, лист Департаменту персоналу МВС України від 18.09.2020 №31327/-2020.

Наказом голови Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці від 21.10.2020 «По особовому складу» № 6 о/с звільнено полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади начальника УМВС України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п. 64 «а» (за віком) відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Не погоджуючись з означеним наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду з означеним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя.

Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (далі - Положення №114).

Перелік спеціальних звань, які присвоюються особам, що перебувають на службі в органах внутрішніх справ, міститься у пункті 2 Положення № 114, зокрема, серед старшого начальницького складу - майор міліції, підполковник міліції, полковник міліції.

Пунктом 7 Положення № 114 встановлено вік перебування на службі в органах внутрішніх справ для осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань. Згідно з абзацом 2 вказаного пункту полковники міліції та полковники внутрішньої служби перебувають на службі в органах внутрішніх справ до 50 років.

Згідно з пунктом 8 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п`яти років: особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду.

У виняткових випадках особам середнього, старшого або вищого начальницького складу строк служби в органах внутрішніх справ може бути продовжено, з урахуванням стану здоров`я, в такому ж порядку повторно до 5 років, а окремим із них, які мають вчену ступінь або вчене звання, - до 10 років.

Згідно з підпунктом «а» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення.

Отже, особи старшого начальницького складу органів внутрішніх справ можуть бути звільнені у відставку на підставі підпункту «а» пункту 64 Положення № 114 за умови досягнення граничного віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання. У той же час, залишення на службі після досягнення граничного віку можливе лише у виняткових випадках за наявності такої необхідності у начальника та відповідності позивача вимогам до стану здоров`я.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , який перебуває у спеціальному званні полковника міліції, на дату винесення оскарженого наказу, досягнув 50 років, тобто граничного віку перебування на службі, встановленого п. 7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Однак, суд звертає увагу на те, що позивачем неодноразово висловлювалося бажання продовжити проходження служби, зокрема, і у новоствореному органі - Національній поліції України, та наголошувалося про його відповідність всім вимогам, визначеним в Законі України «Про Національну поліцію» до поліцейських.

Це підтверджується його рапортами та заявами від 08.10.2018, від 30.10.2018, від 16.11.2018, від 03.12.2018, від 12.08.2020, від 18.09.2020, від 07.10.2020 до МВС України, Національної поліції, ГУНП в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці, копії яких містяться в матеріалах справи.

Абзацами другим та третім пункту 8 Положення № 114 передбачена така можливість та визначені умови продовження проходження служби особам середнього, старшого або вищого начальницького складу на строк п`ять та десять років понад граничний вік перебування на службі.

Водночас, положення статті 76 Закону України «Про Національну поліцію» взагалі передбачають, що поліцейські, які мають спеціальні звання полковник поліції перебувають на службі до досягнення ними 60 років.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон № 580-VIII опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Прикінцевих та перехідних положення цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Пунктами 8, 9, 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, виходячи із позиції Верховного Суду, яку відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, судом зроблено наступні висновки щодо правозастосування пунктів 8, 9, 10 розділу XI Прикінцевих і Перехідних положень Закону № 580-VIII.

Працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва і така ініціатива є обов`язковою. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції.

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

З наведеного випливає, що лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування п.10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22.11.2019 у справі №825/3636/15-а, від 12.08.2018 у справі №826/26698/15, від 27.02.2020 у справі №826/27239/15.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з моменту поновлення його в органах внутрішніх справ на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 у справі №804/19009/14, постійно висловлював своє бажання продовжити проходження служби у Національній поліції України, що було встановлено судовими рішеннями у справах №160/1744/19, №160/9286/18, №160/11448/19.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Означеними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили, також встановлено факт відсутності у ОСОБА_1 об`єктивної можливості реалізувати відповідне право на продовження проходження служби в органах поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону № 580-VIІI, визначених п. 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з незаконним звільненням з посади, оскільки на час ліквідації органів МВС України та утворення органів Національної поліції України тривав розгляд адміністративної справи за його позовом про поновлення на посаді в органах МВС, що унеможливило звернення ОСОБА_1 про прийняття на службу до поліції з незалежних від нього підстав.

Працюючи на посаді начальника УМВС України на Придніпровській залізниці, фактично позивач працював у органах Міністерства внутрішніх справ України.

Оскільки позивач на час звільнення, працював в органах МВС, то міг висловити бажання щодо переведення його до органів Національної поліції України лише після вирішення спору щодо законності прийнятого відносно нього наказу про звільнення та поновлення його на посаді в органах МВС. До його поновлення на відповідній посаді, згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 у справі № 804/19009/14, підстав звертатися із заявою про переведення його до органів Національної поліції позивач не мав.

Таким чином, бажання позивача працювати в органах поліції фактично було висловлено в тому числі і, зокрема, шляхом звернення до суду за захистом порушеного права на працю.

В порушення вимог пункту 9 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з моменту поновлення позивача в органах внутрішніх справ на підставі рішення суду від 11.07.2018 у справі №804/19009/14 та до прийняття головою Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці наказу від 21.10.2020 №6 о/с про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 64 «а» (за віком), позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, та не було перевірено можливості його подальшого використання на службі, відповідності вимогам до поліцейського та не вирішено питання про можливість переведення позивача до будь-якого підрозділу Національної поліції України.

Суд звертає увагу, що жоден з відповідачів не надав суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 пропонувалися будь-які посади в новостворених органах поліції та його відмову від них.

При цьому, судом врахововується висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14, з яким погодився Верховний Суд у своїх постановах від 16.05.2019 у справі №823/5361/15 та від 16.05.2019 у справі №820/10744/15, згядно з яким, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а навпаки включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи обставини встановлені вищезазначеними судовими рішеннями у справах №160/1744/19, №160/9286/18, №160/11448/19 та чисельні звернення ОСОБА_1 щодо прийняття на службу до поліції, а також положення підпунктів 2 та 3 пункту 8 Положення №114, якими передбачено можливість продовження строку служби в органах внутрішніх справ при досягненні граничного віку перебування на службі, та статті 76 Закону України «Про Національну поліцію», відповідачі, на переконання суду, після поновлення позивача на посаді на виконання рішень судів у справах №804/19009/15, №160/1744/19 та №160/11448/19, мали забезпечити право позивача щодо надання можливості бути прийнятим на службу до поліції.

Таким чином, суд констатує, що незважаючи на зазначені рішення судів, що набрали законної сили, ефективного поновлення прав позивача не відбулося.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося без урахування положень підпунктів 2 та 3 пункту 8 Положення № 114 та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямований оскаржений наказ голови Ліквідаційної комісії УМВС на Придніпровській залізниці від 21.10.2020 № 6о/с, що є підставою для поновлення ОСОБА_1 на службі.

Така позиція суду узгоджується із позицією суду, висловленій в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 у справі № 160/11448/19.

Відповідно до абз. 1 п. 24 Положення №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 у справі №160/11448/19, яка набрало законної сили, визначено середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 , який становить 309,64 грн. Вказана сума була визначена виходячи із місячного розміру грошового забезпечення начальника УМВС на Придніпровській залізниці полковника міліції ОСОБА_1 станом на 27.10.2014 в сумі 9289,31грн., що в свою чергу відповідає розміру місячного грошового забезпечення позивача, зазначеному у наданій в даній справі Ліквідаційною комісією УМВС України на Придніпровській залізниці довідці від 20.04.2021 № 97, належним чином засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням положень Порядку і умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2016 №260, як спеціального нормативно-правового акту, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 21.10.2020 по 29.04.2021, який підлягає стягненню з Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці на користь позивача становить 59141,24грн. (309, 64грн. - середньоденна заробітна плата х 191 день - період вимушеного прогулу).

Посилання представника Ліквідаційної комісії УМВС України на Придніпровській залізниці щодо відсутності на даний час нормативно-правових актів, які б регламентували умови нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що фактично унеможливлює виплату грошового забезпечення позивачу на виконання рішення суду є безпідставними, оскільки згідно доручення Міністра внутрішніх справ України від 29.08.2017 №12777/01/15-2017 «Про забезпечення проведення розрахунків ліквідаційними комісіями» голові Національної поліції України у межах видатків, затверджених для НПУ, доручено забезпечити виконання рішень судів, що набрали законної сили.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо невиконання вимог п.9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" стосовно ОСОБА_1 , що полягають у невжитті заходів для його переведення до органів поліції та не направлення рапортів та заяв ОСОБА_1 , в яких висловлено бажання проходити службу в органах поліції від 08.10.2018, 30.10.2018 та 16.11.2018 до Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області, суд зазначає таке.

Згідно преамбули Закону №580-VIII Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 5 Розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VIII визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України «Про міліцію» з 07.11.2015.

Згідно частини 1 статті 13 Закону № 580-VIII систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції.

Відповідно до частини 1 статті 21 вищенаведеного Закону безпосереднє керівництво поліцією здійснює керівник поліції.

Пунктом 11 частини 1 статті 22 Закону № 580-VIII визначено, що керівник поліції приймає на службу та звільняє зі служби, призначає та звільняє з посад поліцейських відповідно до положень цього Закону.

Виходячи із положень вищенаведеного законодавства суд зазначає, що переведення до органів поліції не є компетенцією Міністерства внутрішніх справ України та не відноситься до його повноважень.

Також, статтею 16 Закону №580-VIII, якою визначено основні повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією, та пунктом 9 Розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VIII не передбачено обов`язку ані міністра, ані Міністерства внутрішніх справ України направляти рапорти і заяви осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в яких висловлено бажання проходити служби в поліції до Національної поліції або її територіальних органів.

У позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено норм чинного законодавства України, які передбачають такий обов`язок Міністерства внутрішніх справ України, а тому позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області щодо невиконання вимог п.9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" стосовно ОСОБА_1 , що полягають у відсутності пропозицій призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду як працівника міліції та зобов`язання ГУНП в Дніпропетровській області та Національної поліції України запропонувати ОСОБА_1 посаду в органах Національної поліції, суд зазначає таке.

Як вже було зазначено судом, у постановах Верховного Суду було зроблено висновки щодо правозастосування пунктів 8, 9, 10 Розділу XI Прикінцевих і Перехідних положень Закону №580-VIII.

Так, у постанові від 11.10.2019 по справі №821/73/16 Верховний Суд дійшов висновку, що аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VIII, суд зауважує, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду в органах поліції, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва і така ініціатива є обов`язковою.

Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Суд звертає увагу, що відповідачі -2,3 не надали суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 пропонувалися будь-які посади в новостворених органах поліції і його відмови від цих посад.

Окрім того, відповідачі-2,3 і не заперечують факту відсутності з їх боку пропозицій позивачу посад в будь-якому органі поліції, а згідно відзивів на позов та додаткових пояснень, які містяться в матеріалах справи, на думку відповідачів чинним законодавством визначено порядок прийняття на службу до поліції лише на конкурсній основі.

Суд вважає, що доводи Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області стосовно того, що у випадку не прийняття особи до Національної поліції України шляхом видання наказу про призначення, вона може бути прийнята лише за результатами проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, не є прийнятними, оскільки лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ (постанова Верховного Суду від 11.10.2019 у справі №821/73/16).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо особа звертається до адміністративного суду за захистом її порушених прав, свобод або законних інтересів шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, то протиправною визнається саме бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутність пропозицій позивачу вакантних посад з боку Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області є фактичним порушенням відповідачами -2,-3 пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIII, що в свою чергу є протиправною бездіяльністю останніх, а відновлення порушеного права ОСОБА_1 можливо лише шляхом зобов`язання Національної поліції України та ГУНП в Дніпропетровській області запропонувати позивачу вакантні посади в органах Національної поліції України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з УМВС України на Придніпровській залізниці, ГУНП в Дніпропетровській області, Національної поліції України, МВС України на користь позивача моральної шкоди в розмірі по 2500 грн. з кожного відповідача, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не доведено суду наявність моральних страждань, не визначено в чому саме вони полягають, не надано розрахунку та належного обґрунтування заявленої суми моральної шкоди щодо кожного з відповідачів та причинного зв`язку між діями відповідачів та моральною шкодою.

Враховуючи вищенаведене та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі по 2500 грн. з кожного відповідача, не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч. 1 та абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду даної справи відповідачами не доведена правомірність їх рішень, дії та бездіяльності, а також наявність законних підстав під час звільнення ОСОБА_1 на підставі оскарженого наказу.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням всього вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню судом.

Згідно із приписами статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч.1 і ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем за звернення до суду з означеним позовом були понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову на загальну суму 3364,40 грн., що документально підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями за №MP_AB300597SNV_16528371 від 16.11.2020 на суму 2522, 40 грн., за №КП-71/1 від 30.11.2020 на суму 840, 00 грн. та за №0.0..1 від 30.11.2020 на суму 2,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що з урахуванням заявленого обсягу позовних вимог (зокрема, уточнених позивачем на виконання вимог ухвали суду позовних вимог) та положень п. 1 ч. 1 ст. 5 та п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір на загальну суму 1681,60 грн.

Натомість, позивачем надано до суду докази сплати судового збору за звернення до суду із цим позовом у надмірному обсязі (зокрема, на 1682,80 грн. більше, ніж встановлено Законом України "Про судовий збір").

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, встановлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю (ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір").

За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення ОСОБА_1 надмірно сплаченої останнім суми судового збору у розмірі 1682,80 грн., яка підлягає поверненню з Державного бюджету України.

Згідно пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст. ст. 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці (пр. Дмитра Яворницького, 108-а, м.Дніпро, 49038; ), Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (вул. Троїцька, 20а, м.Дніпро, 49101; ), Національної поліції України (вул. Богомольця, 10, м.Київ, 01601; ), Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, 10, м.Київ, 01601; ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці від 21.10.2020 № 6о/с «По особовому складу» про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці у запас Збройних Сил за п.64 «а» (за віком), відповідно до пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці з 21.10.2020.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21.10.2020 по 29.04.2021 в розмірі 59141 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто сорок одна) гривня 24 копійки.

Визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиконання вимог пункту 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" стосовно ОСОБА_1 , що полягають у відсутності пропозицій призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду як працівника міліції.

Зобов`язати Національну поліцію України та Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в органах Національної поліції України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України на Придніпровській залізниці в особі Ліквідаційної комісії () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в сумі 1682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) грн. 80 коп., сплачений на підставі квитанцій, оригінали яких містяться в матеріалах адміністративної справи №160/15285/20.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 11.05.2021.

Суддя О.В. Царікова