Справа № 640/32483/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2021 року м. Київ № 640/32483/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про визнання незаконними дій та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати незаконними виконавчі дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни по винесенню постанови від 27.11.2020 року про стягнення витрат виконавчого провадження з боржника ОСОБА_1 на загальну суму 347,06 грн.;

- скасувати постанову від 27.11.2020 року про стягнення витрат виконавчого провадження з боржника ОСОБА_1 на загальну суму 347,06 грн. винесену при виконанні виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м. Києва.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова від 27.11.2020 про стягнення витрат виконавчого провадження з боржника ОСОБА_1 - є незаконною на тій підставі, що квартира АДРЕСА_1 є предметом іпотеки по валютному кредиту та на неї розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено недопустимість проведення конкретних виконавчих дій, заходів, спрямованих на примусове виконання вказаного рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27.11.2020 була винесена на виконання вимог пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5. Крім того, оскаржувана постанова приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження не включає в себе витрати пов`язані із примусовою реалізацією майна боржника на прилюдних торгах.

Також відповідачем додано копію матеріалів виконавчого провадження № 58703466.

27.01.2021 відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке обґрунтоване пропуском позивачем десятиденного строку оскарження постанови передбаченого п.1 ч.2 ст. 287 КАС України.

Стосовно поданого клопотання судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Пунктом першим частини другої статті 287 КАС України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що позивач оскаржує постанову приватного виконавця Лановенко Людмили Олегівни від 27.11.2020 року про стягнення витрат виконавчого провадження на загальну суму 347,06 грн. винесену при виконанні виконавчого листа №2/759/3459 від 16.02.2015 виданого Святошинським районним судом м. Києва.

В позовній заяві позивач зазначив, що про оскаржувану постанову дізнався 14.12.2020, отримавши її скан копію на електрону пошту.

Позов подано надіслано до суду 17.12.2020, що підтверджується поштовим конвертом за трекінгом № 473 в якому надійшла позовна заява.

Відповідач в поданому клопотанні, в якості доказу пропуску позивачем строку на звернення до суду, посилається на те, що на виконання ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було направлено на адресу боржника копію постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27.11.2020 року простим поштовим відправленням, що підтверджується доданою до клопотання копією журналу реєстрації вихідної кореспонденції приватного виконавця Лановенко Л.О. за період з 27.11.2020 року по 27.11.2020 року.

Проте судом встановлено, що додана відповідачем до клопотання ксерокопія журналу реєстрації вихідної кореспонденції за 27.11.2020 не містить відмітки відділення поштового зв`язку про прийняття переліченої в ньому кореспонденції до відправлення. Відсутній у вказаному реєстрі і номер трекінга Укрпошти, за яким можливо перевірити інформацію. Крім того, як вказує сам відповідач, оскаржувана постанова була надіслана простим поштовим відправленням.

Таким чином, за відсутності у відповідача належним та допустимих доказів надіслання або отримання позивачем оскаржуваної постанови від 27.11.2020, суд приходить до висновку про необґрунтованість поданого відповідачем клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та відмовляє в його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни перебуває виконавче провадження № 58703466 з примусового виконання виконавчого листа № 2/759/3459 від 16.02.2015 року виданого Святошинським районним судом міста Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014-2008-458 від 28.02.2008 в розмірі 1004373,80 грн. шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою на рівні, не нижчому від вартості майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

22.03.2019 року приватним виконавцем Лановенко Л.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58703466.

27.11.2020 приватним виконавцем Лановенко Л.О. у виконавчому провадженні № 58703466 було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, відповідно до якої встановлено загальний мінімальний розмір витрат виконавчого провадження у розмірі 347,06 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від № від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (частина друга статті 42).

Згідно з ч.3 ст. 42 Закону № 1404-VIII витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1300/29430, затверджені види та розміри витрат виконавчого провадження.

Так, у відповідності до розділу 1 Наказу до видів витрат виконавчого провадження віднесено:

1. Виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари.

2. Пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку.

3. Послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

4. Послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум.

5. Проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини.

6. Послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці.

7. Банківські послуги при операціях з іноземною валютою.

8. Сплата судового збору.

9. Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII "Про виконавче провадження" плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

10. Інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Розміри витрат виконавчого провадження врегульовані розділом 2 вказаного наказу.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція № 512/5).

Розділом VI Інструкції № 512/5 врегульовано фінансування витрат виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 1 даного розділу фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону №1404-VIII.

Відповідно до пункту 2 цього розділу витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:

- відкриття виконавчого провадження;

- стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);

- стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);

- стягнення витрат виконавчого провадження;

- закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

- виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

- пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Судом встановлено, що оскаржувана позивачем постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27.11.2020 містить обґрунтування необхідності винесення такої постанови та обґрунтування розміру таких витрат, зокрема, встановлено мінімальний розмір витрат виконавчого провадження у розмірі 347,06 грн., які складаються з:

1) плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження - 69 грн.;

2) виготовлення документів виконавчого провадження:

- папір 36*026=9,36 грн.;

- конверт 7*1,18=8,26 грн.;

- друк - 100,80 грн.;

- знаки поштової оплати (марки) - 17,00/35,00 = 155,00 грн.;

- папка на зав`язках - 1*4,64=4,64 грн.

Отже постанова приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27.11.2020 не включає в себе витрати пов`язані із примусовою реалізацією майна боржника на прилюдних торгах.

Крім того, ч.3 ст. 42 Закону № 1404-VIII передбачає, що витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача або можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Суд вважає некоректним у даному випадку посилання на ч.4 ст.42 Закону № 1404-VIII, оскільки у даному випадку предметом позову є постанова про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження, а не їх стягнення.

Стосовно посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 (далі - Закон № 1304-VII), суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 вказаного Закону № 1304-VII протягом його дії:

1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно / об`єкт незавершеного житлового будівництва / майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно / майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.

Тобто, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, він лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Виконавче провадження у такому випадку не припиняється, а проведення виконавчих дій спричиняє мінімальні витрати виконавчого провадження.

Суд вважає необґрунтованим посилання позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2021 у справі № 640/32013/20, оскільки вказане рішення стосується оскарження дій державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Києва у іншому виконавчому провадженні № 51119704, пов`язаного саме із стягненням з позивача виконавчого збору під час повернення виконавчого документу стягувачу.

Під час розгляду справи, на обґрунтування власної позиції позивачем також було подано копію ухвали Касаційного цивільного суду від 18.03.2021 у справі 759/5821/13-ц.

Проте суд вважає, що вказана ухвала не впливає на вирішення даної справи, оскільки стосується відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі за скаргою акціонерного товариства «Універсал Банк», заінтересована особа - ОСОБА_1 , на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни.

На переконання суду, вказані вище судові рішення хоча і стосуються примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , проте жодним чином не впливають на правомірність оскаржуваної постанови від 27.11.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Таким чином оскаржувані дії щодо прийняття постанови від 27.11.2020 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, а як наслідок і сама постанова є правомірними.

Крім того, жодними нормами не визначено обов`язку надавати та надсилати сторонам виконавчого провадження доказів на підтвердження понесених державним/приватним виконавцем витрат на проведення виконавчих дій.

Суд зазначає що належний розрахунок витрат виконавчого провадження не передбачає обов`язку державного або приватного виконавця документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 23 березня 2019 року у справі № 750/6794/17 щодо скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Таким чином, під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованими і задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги висновок суду про відмову у задоволенні позову, понесені позивачем витрати, пов`язані з розглядом справи, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2-5, 9, 19, 72-77, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про визнання незаконними дій та скасування постанови.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась