Справа № 140/13553/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/13553/20 пров. № А/857/1826/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року (головуючий суддя Валюх В.М., м. Луцьк) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправною відмови та зобов`язання здійснити переведення його на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-12 від 16.12.1993, стягнення судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області у переведенні ОСОБА_1 на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, 22в, ідентифікаційний код 13358826) здійснити переведення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, 22в, ідентифікаційний код 13358826) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 2840 гривень 80 копійок (дві тисячі вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що таке є незаконним та необгрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та просило його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області як одержувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших категорій громадян» від 09.04.1992 №2262 з 18 січня 1996 року.

Відповідно до матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 (далі - Закон № 3723-XII). 16 червня 2020 року Позивач звернувся до відповідача із заявою про перехід на пенсію по втраті годувальника за померлу дружину. З 16.06.2020 ОСОБА_1 призначено пенсію по втраті годувальника відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003.

Статтею 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 було визначено право на пенсійне забезпечення саме державних службовців.

З 01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» №889-УІІІ від 10.12.2015 у зв`язку із чим, відповідно до частини другої розділу XI Прикінцеві та перехідні положення, визнано такими, що втратили чинність, зокрема: Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Так, відповідно до пункту 10 - державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 12 - для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ передбачено право саме державних службовців на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Зазначає, що у рішенні, що оскаржується, суд сам робить висновок (абз.1, арк.4), що пенсія відповідно до Закону №3723-ХІІ призначається саме особам, які відповідають вимогам, переліченим в пунктах 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII. Право на призначення пенсії по втраті годувальника розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889- VIII не передбачено.

Поряд із тим, вважає, що Волинський окружний адміністративний суд виніс незаконне рішення не беручи до уваги, що Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ втратив чинність у зв`язку із прийняттям Закону України «Про державну службу» №889-VШ від 10.12.2015, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу, при цьому, позивач не належить до осіб, зазначених ні в пункті 10, ні в пункті 12 розділу XI.

Поряд з цим звертає увагу суду на те, що свої висновки про відсутність підстав вчинити дії у зв`язку із втратою чинності Закону зробив і Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №508/808/16-а, вказавши:

«З 01.05.2016 набув чинності Закон №889-УІІІ, а положення Закону 3723- XII втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону №889-VІІІ)».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №501/2412/16-а та від 11.12.2019 у справі №555/2321/16-а.

Одночасно покликається на те, що при винесенні рішення суд не враховує той факт, що в Прикінцевих та перехідних положеннях передбачено пенсійне забезпечення по нормах Закону № №3723-ХІІ лише пенсій за віком вказаним особам.

Ні пенсії по інвалідності, ні пенсії по втраті годувальника, які були передбачені ст.37 Закону № №3723-ХІІ не призначаються.

Пенсії ж по інвалідності, та у разі втрати годувальника, а також пенсії державним службовцям, які не мають права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3 723-XII, призначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003.

Статтею 37 Закону №1058-ІV визначено розмір пенсії у зв`язку з втратою годувальника, зокрема відповідно до частини першої вищезазначеної статті пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Крім того, звертає увагу суду на те, що позивач отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших категорій громадян» та не є державним службовцем, а тому, відсутні підстави для переведення його на пенсію у зв`язку із втратою годувальника на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 року.

Щодо часткового задоволення вимоги про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 2000 гривень зазначає, що згідно частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вказаних вимог суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 по справі №910/15944/17 зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином вважає, що задоволена рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 року сума витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 гривень не є співмірною до вищезазначених критеріїв.

Враховуючи вищезазначене, вважає, що Волинським окружним адміністративним судом при винесенні рішення від 23 листопада 2020 року не дотримано принципу законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області, з 18.01.1996 отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ, що підтверджується розрахунком за вислугу років від 24.01.1996 та матеріалами пенсійної справи № ХА13330-Міноборони (а.с. 83-85).

ОСОБА_2 , дружина позивача ОСОБА_1 , перебувала на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та з 02.07.2007 отримувала пенсію за віком, яка була призначена відповідно до Закону № 3723-ХІІ, що підтверджується протоколом про призначення пенсії від 13.07.2007 № 85124 та іншими матеріалами пенсійної справи № 804466 (а.с. 96-98).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 18), з 01.06.2020 ОСОБА_2 знята з обліку в ГУ ПФУ у Волинській області у зв`язку із смертю, про що у пенсійній справі зроблено відмітку (а.с. 96 зворот).

16.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до Луцького ОУПФУ із заявою про перехід на пенсію по втраті годувальника (а.с. 93).

Рішенням Луцького ОУПФУ №41 від 22.06.2020 про призначення пенсії з 16.06.2020 ОСОБА_1 призначено пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону № 1058-ІV (а.с. 90-92).

16.06.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про припинення виплати пенсії з 01.07.2020 у зв`язку із переходом на пенсію по втраті годувальника за іншим законом (а.с. 86), та відповідно до атестата про зняття з обліку № 278 ОСОБА_1 з 01.07.2020 припинено виплату пенсію за Законом № 2262-ХІІ з причини переходу на пенсію за іншим законом (а.с. 87).

29.07.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення (здійснення перерахунку або переведення) пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 37 Закону № 3723-ХІІ (а.с. 27-31).

Листом від 17.08.2020 № 10847-11408/М-02/8-0300/20 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача про відсутність підстав, викладених у вказаній заяві (а.с. 34).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що частиною першою статті 9 Закону № 1058-ІV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 1 статті 36 Закону № 1058-ІV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Пунктом 1 частини другої статті 36 Закону № 1058-ІV передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Вимогами ч. 1 ст. 37 Закону № 1058-ІV передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, за приписами статті 37 Закону № 3723-ХІІ у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Судом також враховано, що 01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно із пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що пенсія відповідно до Закону № 3723-ХІІ призначається саме особам, які відповідають вимогам, переліченим в пунктах 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII. Право на призначення пенсії по втраті годувальника розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII не передбачено.

Разом з цим, пенсія позивача по втраті годувальника - члена сім`ї померлого годувальника безпосередньо пов`язана з правом на пенсію саме померлої особи, що мала на утриманні інших непрацездатних осіб. Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 562/1156/17.

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач не заперечує право позивача на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, проте вважає, що таку пенсію необхідно призначити на загальних підставах за Законом № 1058-ІV, а не відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Разом з тим, як вірно враховано судом, що оскільки померлий годувальник - дружина позивача ОСОБА_2 набула право на отримання пенсії за Законом № 3723-ХІІ, яку отримувала до смерті, тому позивач має право на призначення йому пенсії по втраті годувальника саме за Законом № 3723-ХІІ.

Також, судом враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 236/3193/16-а, які полягають у тому, що дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що, приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону № 889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника. За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивача, відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність відмови відповідача у переведенні позивача на пенсію у зв`язку із втратою годувальника на підставі статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Разом з тим, згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Щодо доводів апелянта про безпідставність часткового задоволення вимоги про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 2000 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 5-7 статті 134 КАС України передбачено розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів також зазначає, що вимогами ч. 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до договору про надання правової допомоги від 30.06.2020 № 46/1 (а.с. 35-36), корінця квитанції від 30.06.2020 № 46/1 (а.с. 37), детального опису робіт (наданих послуг) від 21.10.2020 (а.с. 104-105), позивач сплатив адвокату Леміщаку Д.М., який здійснює професійну діяльність відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ВЛ № 986 від 19.12.2017 (а.с. 15), кошти на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву від 12.10.2020 № 0300-0802-7/33394 (а.с. 43-47) заперечив щодо співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Як вірно враховано судом, вказані в детальному описі робіт від 21.10.2020 (а.с. 104-105) види послуг у вигляді укладення договору про надання правової допомоги, виготовлення копій, формування адвокатського досьє не є видами правової допомоги, а тому відшкодуванню не підлягають.

Відтак, вірним є висновок суду про те, що враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін), час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, а також заперечення відповідача, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року по справі № 140/13553/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін