Справа № 640/18152/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року м. Київ № 640/18152/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Балась Т.П., за участю секретаря судового засідання Кузьмич М.Б, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України Державної митної служби України
проскасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,

за участю представників сторін:

від позивача, Кенц Р.І.,

від відповідача ДФС, не прибув,

від відповідача 2, Гришакова Н.Є.,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-1), у якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України №1007-О від 20.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав у Державній фіскальній службі України;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2020 по дату поновлення на роботі.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірним наказом його було звільнено з посади начальника управління оперативного реагування Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України. При цьому, в порушення вимог чинного трудового законодавства, відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, не запропоновано іншу роботу в структурі Державної фіскальної служби України, тому такий наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2020 відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки оскаржуваний наказ прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Позивач скористався правом надати письмові пояснення, у яких додатково вказав на порушення Державною фіскальною службою України порядку узгодження звільнення позивача з первинною профспілковою організацією, також зауважив, що повідомлення про наступне звільнення державного службовця не містить конкретної дати такого вивільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2020 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну митну службу України.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 26.04.2021 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи убачається, що наказом Державної фіскальної служби України від 20.12.2017 № 3045-о ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника управління оперативного реагування Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України.

11.02.2020 позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

В.о. Голови Державної фіскальної служби України Солодченком С.В. відповідно до статті 49-2 КЗпП України, статті 87 Закону України «Про державну службу» видано наказ від 20.07.2020 № 1007-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління оперативного реагування Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України.

Підставою для прийняття вказаного наказу слугувало попередження про наступне вивільнення від 11.02.2020.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття наказу про звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогою про визнання його протиправним та скасування та поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, за приписами частини п`ятої статті 40 КЗпП України (у редакції із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 КЗпП України, статті 42, частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Станом на час виникнення спірних правовідносин Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX абзац другий частини третьої статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX частину третю статті 87 Закону України «Про державну службу» доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Положеннями частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, зокрема, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме: частини другої статті 40 (звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу), статті 42 (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці), частин другої та третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов`язку власника або уповноваженого ним орган пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації) не поширюється на державних службовців в силу приписів частини п`ятої статті 40 КЗпП України.

Такі правовідносини врегульовані Законом України «Про державну службу», що передбачає не обов`язок, а - право суб`єкта призначення за його рішенням у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу чи пропонувати іншу рівноцінну посаду державного службовця або іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Покликання позивача на висновки, що викладені у постановах Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14, від 16.10.2012 у справі № 21-267а12 щодо застосування норм права у частині обов`язку роботодавця пропонувати працівнику вакантні посади, суд оцінює критично, оскільки правові висновки у даних судових рішеннях формувалися до змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019, а тому не можуть бути застосованими судом.

Суд також не бере до уваги покликання позивача на відсутність згоди первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем, оскільки частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент видання оскаржуваного наказу) прямо передбачалось, що положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення не застосовуються.

Доводи позивача про те, що у повідомленні про вивільнення не вказано конкретної дати вивільнення суд вважає безпідставними, оскільки положеннями чинного законодавства не встановлено вимог щодо зазначення у попередженні про вивільнення конкретної дати вивільнення.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотриманням встановленої законодавством процедури звільнення працівника, станом на момент виникнення спірних правовідносин, при цьому відповідачем дотримано вимоги щодо належного персонального попередження позивача про наступне вивільнення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Враховуючи похідний характер позовних вимог про поновлення позивача на посаді, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, компенсації не підлягають та враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно розподіл їх судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2-5, 9, 19, 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 13.05.2021.

Суддя Т.П. Балась