Справа № 520/2386/21
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

13 травня 2021 р. справа № 520/2386/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м. Харків, Театральний майдан, 1, ) про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, в якій просить суд:

- стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях заробітну плату, а саме: зобов`язати нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати щодо заробітної плати виплаченої на виконання припису Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 № ХК7736/286/2НД/АВ/П, а саме: премії за період з січня 2006 по травень 2012 року включно;

- стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області належну до виплати заробітну плату у сумі 219,28 грн., як незаконно утриману у якості військового збору із заробітної плати (премії) за період з січня 2006 по травень 2012 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі згідно з положеннями п.1 та п.10 ч.6 ст.12 та ч.1 ст.257 КАС України, якими унормовано що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_1 з лютого 1997 по 03.05.2012 працювала в Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Харківській області - орган що здійснює публічно-владні управлінські функції на посадах, які відносяться до посад державної служби (публічна служба). За вказаний період роботи (публічної служби) позивачу виплачувалась заробітна плата, розмір якої визначався на розсуд відповідача та мав відповідати положенням чинного законодавства про працю. Позивач звернулась на «Гарячу лінію Кабінету Міністрів України» з проханням провести інспекційне відвідування в РВ ФДМУ по Харківській, Донецькі та Луганській областях з питання додержання законодавства про працю щодо нарахування позивачу премії у 2006 - 2012 роках з порушенням Положень про порядок преміювання (непроведенням нарахування премії відповідно до вимог законодавства), розрахунку з позивачем впродовж 2006 - 2012 років та на дату її звільнення 03 травня 2012 року. За наслідками проведеного інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Харківській області відповідачу було надано припис щодо усунення порушень законодавства, з питань оплати праці від 10.01.2020 року №ХК7736/286/2НД/АВ/П, який РВ ФДМУ по Харківській, Донецькій та Луганській областях було виконано, а саме проведено донарахування позивачу премії за січень 2006 - травень 2012 року (помісячно) відповідно до умов Колективного договору. Кошти, після утримання податків та зборів, перераховано на рахунок позивача відповідно до платіжного доручення від 03 лютого 2020 №45. Однак, в наданому позивачу розрахунковому листі за лютий 2020 року відсутні суми нарахованої та виплаченої компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, що суперечить положенням Закону України «Про оплату праці», Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21.02.2001 № 159. Позивач вважає порушеними свої права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати у вигляді премії за період з січня 2006 року по травень 2012 року, з огляду на що просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працювала у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Харківській області від лютого 1997 року по 03.05.2012 року. На час звільнення позивача 03.05.2012 року у Регіонального відділення була відсутня будь-яка заборгованість з виплати заробітної плати за минулі бюджетні періоди. Зі своїми вимогами ОСОБА_1 звернулася лише у 2020 році, після восьми років після звільнення. Своєю чергою, у 2020 році Регіональним відділенням на виконання припису ГУ Держпраці у Харківській області від 10.01.2020 року №ХК7736/286/2НД/АВ/П було перераховано ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 11299,53 грн. згідно платіжного доручення № 45 від 03.02.2020 року. Окрім цього, відповідно до ст.167 Податкового Кодексу України, з нарахованого доходу був утриманий податок на доходи фізичних осіб за ставкою 18% у сумі 2631,42 грн. та відповідно до п.п.1.2. п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу був утриманий військовий збір у розмірі 219,28 грн. Представник відповідача зазначив, що компенсація втрати частини доходу стягненню не підлягає, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 жодної заборгованості з виплати заробітної плати перед нею не існувало, а інші нарахування та виплати відбулись на виконання припису ГУ Держпраці у Харківській області у 2020 року, а тому і застосовувати положення Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошевих доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, не має жодних правових підстав. З огляду на викладене, з адміністративним позовом не погоджується та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач надала до суду відповідь на відзив, в якій підтримала позицію, викладену у адміністративному позові. Позивач вказала, що відповідачем порушувалось законодавство з питань праці, а саме у 2006 - травень 2012 роках премія нараховувалась не у повному обсязі, що в свою чергу призвело до не донарахування та невиплати певних сум премії за вказаний період, що підтверджено відповідними перевірками Головного управління Держпраці в Харківській області. Як наслідок несвоєчасної виплати відповідач, відповідно до п. 2 Порядку № 159, повинен був провести нарахувати та виплатити такий вид додаткової заробітної плати, як компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач працювала у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Харківській області з лютого 1997 року по 03.05.2012 року, що не заперечувалось сторонами у справі.

Суд зазначає, що на виконання наказу Фонду державного майна України від 16.05.2019 № 467 "Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України" проведено заходи, пов`язані з реорганізацією регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області. Наказом Фонду державного майна України від 02.07.2019 № 639 "Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях" розпочато роботу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, яке є правонаступником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.

Зі змісту адміністративного позову вбачається, що позивач звернулась на «Гарячу лінію Кабінету Міністрів України» з проханням провести інспекційне відвідування в РВ ФДМУ по Харківській, Донецькі та Луганській областях з питання додержання законодавства про працю щодо нарахування позивачу премії у 2006 - 2012 роках з порушенням Положень про порядок преміювання (непроведенням нарахування премії відповідно до вимог законодавства), розрахунку з позивачем впродовж 2006 - 2012 років та на дату її звільнення 03 травня 2012 року.

За наслідками проведеного інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Харківській області відповідачу було надано припис щодо усунення порушень законодавства, з питань оплати праці від 10.01.2020 року №ХК7736/286/2НД/АВ/П, який РВ ФДМУ по Харківській, Донецькій та Луганській областях було виконано, а саме проведено донарахування позивачу премії за січень 2006 - травень 2012 року (помісячно) відповідно до умов Колективного договору.

Судом встановлено, що донараховані на виконання вказаного припису Головного управління Держпраці у Харківській області на користь позивача суми індексації за період з з січня 2011 року по травень 2012 року та премії за період з січня 2006 року по травень 2012 року, після утримання податків та зборів (військовий збір у розмірі 219,28 грн., податок на доходи фізичних осіб 2631,42 грн. та страхові внески у розмірі 468,74 грн.), перераховано на рахунок позивача відповідно до платіжного доручення від 03 лютого 2020 року №45 у сумі 11299,53 грн..

Вважаючи, що відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати заробітної плати та незаконно утримав військовий збір із заробітної плати, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).

За статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців; дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону; а також порядок обчислення суми компенсації.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 р. N 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 19 грудня 2011 року (справа №6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16). Такий підхід підтримано і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 3 липня 2018 року (справа №521/940/17), від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (№523/1124/17) та від 03.07.2018 (справа № 521/940/17).

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Доводи відповідача, що ним своєчасно виплачено ОСОБА_1 на виконання припису ГУ Держпраці у Харківській області від 10.01.2020 року №ХК7736/286/2НД/АВ/П грошові кошти у сумі 11299,53 грн. є безпідставними, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (перерахованої пенсії), а не виконання припису. Оскільки вказані кошти нараховані в результаті перерахунку заробітної плати та відновлення прав позивача, порушених при виплаті заробітної плати, зокрема премії та індексації, у меншому розмірі, вказана сума є доходом в розумінні ст. 2 Закону №2050-ІІІ.

При цьому суд зазначає, що розрахунок суми покладається на відповідача.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.12.2020 року по справі 521/21718/16-а, від 30.09.2020 року по справі №280/676/19, від 20.02.2018 року по справі №522/5664/17.

Відповідно до положень ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд в порядку адміністративного судочинства може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" №44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Також суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях заробітну плату, а саме: зобов`язати нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати щодо заробітної плати виплаченої на виконання припису Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 №ХК7736/286/2НД/АВ/П, а саме: премії за період з січня 2006 по травень 2012 року включно.

При цьому, суть спору у даній справі полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а не самих сум (заробітної плати, премії), строк виплати яких було порушено відповідачем.

З метою повного та всебічного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, виплачених на виконання припису Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 №ХК7736/286/2НД/АВ/П, за період з січня 2006 року по 03.02.2020 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми премії за період з січня 2006 по травень 2012 року та індексації за період з січня 2011 року по травень 2012 року.

Щодо позовної вимоги стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області належну до виплати заробітну плату у сумі 219,28 грн., як незаконно утриману у якості військового збору із заробітної плати (премії) за період з січня 2006 по травень 2012 року, суд зазначає наступне.

Законом України від 31 липня 2014 року №1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», який набрав чинності 03.03.2014, підрозділ 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України доповнено п.161, яким було передбачено, що тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлюється військовий збір.

Відповідно до п.16.1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України (в редакції станом на дату виплати позивачу коштів - 28.04.2016), передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

За змістом п.162.1.1 ПК України платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Відповідно до ст.163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (п.168.1.1 ПК України).

Таким чином, податкові агенти набули обов`язку нараховувати у утримувати військовий збір з доходів фізичних осіб на підставі Закону України від 31 липня 2014 року №1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», яким підрозділ 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України доповнено п.161, починаючи з 03.08.2014.

Разом з цим, в статті 165 Розділу IV ПК України наведено перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Правовий аналіз зазначених вище норм, дає змогу дійти висновку, що у випадку нарахування відповідачем на користь позивача премії та індексації доходу, як складових заробітної плати, в лютому 2020 року (місяць виплати позивачу коштів), такий дохід підлягав би обов`язковому оподаткуванню військовим збором.

В той же час, як вже зазначалось, нарахування та виплата позивачу суми премії за період з січня 2006 по травень 2012 року та індексації за період з січня 2011 року по травень 2012 року безпосередньо пов`язане з приписом Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 №ХК7736/286/2НД/АВ/П, передумовою прийняття якого стала протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу вказаних вище виплат на час звільнення (03.05.2012 року).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суду України дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп).

З наведеного тлумачення норм ст. 58 Конституції України Конституційним Судом України вбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тобто не можуть бути застосовані до тих правовідносин, які виникли до набрання ними (законами, нормативно-правовими актами) чинності та відповідно вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності, крім випадку коли такі закони чи інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Що стосується відповідальності юридичних осіб, то закон чи інший нормативно-правовий акт може передбачати відповідальність за діяння, вчинені особою в минулому, тобто мати зворотну дію в часі, однак про це повинно бути вказано безпосередньо в самому законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відтак, загальновизнаним принципом права є те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Виключенням є лише правило, відповідно до якого зворотну дію в часі мають лише ті закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

Суд зауважує, що норми Закону України від 31 липня 2014 року №1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», який набрав чинності 03.03.2014, не містять положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто зворотної дії в часі вказаний закон не має.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Закон набрав чинності з 03.08.14 р., податковий агент не зобов`язаний при нарахуванні доходів утримувати військовий збір на доходи нараховані до 03.08.14 р, але виплачені після 03.08.14 р., відповідно у відповідача були відсутні законні підстави для утримання, в даному випадку, військового збору.

Згідно з п.10 ч.2 ст.245 КАС України, Суд має право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно правових відносин від порушень суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод, інтересів.

З метою всебічного і повного захисту порушених майнових прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині шляхом визнання протиправними дій Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях щодо утримання військового збору в сумі 219,28 грн. під час нарахування та виплати ОСОБА_1 суми премії за період з січня 2006 по травень 2012 року та індексації за період з січня 2011 року по травень 2012 року на виконання припису Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 №ХК7736/286/2НД/АВ/П, та як наслідок наявність підстав для стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 необґрунтовано утриманого військового збору в сумі 219,28 грн.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м. Харків, Театральний майдан, 1, ) про стягнення заробітної плати задовольнити.

Зобов`язати Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м. Харків, Театральний майдан, 1, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) суму компенсації втрати частини доходів, виплачених на виконання припису Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 №ХК7736/286/2НД/АВ/П, за період з січня 2006 року по 03.02.2020 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми премії за період з січня 2006 по травень 2012 року та індексації за період з січня 2011 року по травень 2012 року.

Визнати протиправними дій Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях щодо утримання військового збору в сумі 219,28 грн. під час нарахування та виплати ОСОБА_1 суми премії за період з січня 2006 по травень 2012 року та індексації за період з січня 2011 року по травень 2012 року на виконання припису Головного управління Держпраці в Харківській області від 10.01.2020 №ХК7736/286/2НД/АВ/П.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (61057, м. Харків, Театральний майдан, 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) необґрунтовано утриманий військовий збір в сумі 219,28 грн. (двісті дев`ятнадцять гривень 28 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих положень КАС України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13.05.2021 року.

Суддя Біленський О.О.