Справа № 400/142/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2021 р. № 400/142/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за парвилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідачів:Миколаївського обласного військового комісаріату, вул. Спаська, 33, м. Миколаїв, 54001; Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв,54020
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач-2), в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви (а. с. 16-20), поданої на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, просить:

1. Визнати протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 23.12.2004 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, далі Закон № 3551-ХІІ) в розмірі, меншому 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

2. Зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 23.12.2004 по 31.12.2006 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

3. Зобов`язати відповідача-1 виплатити різницю підвищення до пенсії за вислугу років позивачу з 23.12.2004 по 31.12.2006 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою.

4. Визнати протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі, меншому 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

5. Зобов`язати відповідача-2 здійснити нарахування та виплачувати позивачу підвищення до пенсії за вислугу роів з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

6. Зобов`язати відповідача-2 прийняти рішення (розпорядження) про здійснення нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою.

7. Зобов`язати відповідача-2 виплатити різницю підвищення до пенсії за вислугу років позивачу з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підвищення до пенсії за вислугу років йому як учаснику бойових дій повинне виплачуватися у розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком. Позивач посилається на застосування статті 12 Закону № 3551-ХІІ, статті 15 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) та статті 22 Конституції України.

Також позивач заявив у позовній заяві клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, допущення рішення суду до негайного виконання та зобов`язання відповідачів подати звіт про виконання рішення суду.

Позивач подав окреме клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою від 20.01.2020 суд залишив позовну заяву без руху, зазначивши, серед іншого, що позивач не дотримався встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, що, відповідно до частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для залишення позовної заяви без руху.

Суд вказав, що додана до позову «Заява про поновлення строку звернення з адміністративною позовною заявою про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії щодо перерахунку та виплати підвищення до пенсії за вислугу років», не містить підстав для поновлення строку, оскільки у тексті вказаної заяви позивач зазначив про незастосування встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України строку.

У зв`язку з невиконанням позивачем ухвали від 20.01.2020 про залишення позовної заяви без руху, ухвалою від 10.02.2020 суд повернув позовну заяву.

Постановою від 07.04.2020 П`ятий апеляційний адміністративний суд скасував ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 про повернення позовної заяви та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У частині дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду суд апеляційної інстанції зазначив таке:

«…У заяві <про поновлення строку звернення до адміністративного суду> позивач посилався на частину третю статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", згідно з якою перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Крім того, наведений правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 25.05.2016 у справі № 164/1904/14-ц…

Верховний Суд у постанові від 19.03.2019 у справі № 806/1952/18 зазначив, що Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» передбачене право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі…»

Ухвалою від 04.05.2020 суд відкрив провадження в адміністративній справі, при цьому, враховуючи висновки апеляційного суду, питання поновлення строку звернення до суду не вирішував.

Відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на Положення про порядок призначення та виплати в Міністерстві оборони України державних пенсій і допомог військовослужбовцям та членам їх сімей, затверджене наказом Міністерства оборони України від 08.08.1994 № 205 (далі Положення № 205), та статтю 10 Закону № 2262-ХІІ.

Відповідач - 2 у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, зазначаючи, що відповідно до статті 12 Закону № 3551-ХІІ у редакції з 01.07.2006, учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідач-2 зазначає про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду. Клопотань про залишення позову без розгляду відповідач-2 не заявляв.

Суд зазначає, що питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду як одна з умов для відкриття провадження в адміністративній справі була предметом дослідження Миколаївським окружним адміністративним судом та однією з підстав для повернення позовної заяви. У постанові від 07.04.2020 П`ятий апеляційний адміністративний суд також розглядав відповідність позовної заяви на предмет дотримання строку звернення до адміністративного суду, навів відповідне обґрунтування щодо необмеження строку звернення до суду у цьому випадку, скасував ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви та повернув справу до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. У зв`язку з цим суд відхилив доводи відповідача-2 щодо необхідності залишення позову без розгляду.

У відповідях на відзиви позивач підтримує позовні вимоги, просить повернути відзиви без розгляду як очевидно безпідставні та необґрунтовані, а також наполягає на застосуванні до спірних правовідносин статті 12 Закону № 3551-ХІІ та статті 15 Закону № 2262-ХІІ, а не підзаконного нормативно-правового акту.

Суд зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає можливості повернення без розгляду заяв по суті справи, до яких належить відзив.

На підставі частини дев`ятої статті 205, статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 14.12.1997 серії НОМЕР_1 (а. с. 23).

З 23.12.2004 Миколаївським обласним військовим комісаріатом позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Розмір пенсійної виплати позивача був розрахований відповідачем 1 з урахуванням підвищення (надбавки) до пенсії як учаснику бойових дій у розмірі 29,87 грн.

Зазначені обставини підтверджуються копією розрахунку на пенсію за вислугу років від 24.04.2005 (а. с. 29).

Сторони визнають, що відповідна надбавка (підвищення) розрахована не у розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З 01.01.2007 пенсійна справа позивача передана до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (відповідач-2), на обліку в якому позивач перебуває як одержувач пенсії за вислугу років станом на день звернення до суду та розгляду справи судом.

Сторони визнають, що надбавка до пенсії як учаснику бойових дій виплачувалася та виплачується позивачу відповідачем-2 не у розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходить з такого.

Частина четверта статті 12 Закону № 3551-ХІІ у редакції до 01.07.2006 передбачала, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту «г» статті 15 Закону № 2262-ХІІ в редакції до 29.04.2006 (до внесення змін Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), пенсії за вислугу років підвищуються в таких розмірах: на 150 процентів мінімальної пенсії за віком - учасникам бойових дій, членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, які не одружилися вдруге.

Додатком № 1 до Положення № 205, що було чинним до 07.05.2007, в тому числі станом на дату призначення та виплати пенсії позивачу відповідачем-1, були затверджені розміри мінімальних і соціальних пенсій, підвищень та надбавок до пенсій, а також щомісячної компенсації і додаткових пенсій, що враховуються при обчисленні пенсій військовослужбовцям та членам їх сімей, зокрема учасникам бойових дій 29,87 грн.

Саме Положенням № 205, а не статтею 12 Закону № 3551-ХІІ керувався відповідач-1.

Розмір підвищення до пенсії у 29,87 грн. не є тотожним 150 процентам мінімальної пенсії за віком станом на дату призначення та виплати позивачу пенсії відповідачем-1, що сторонами визнається.

Суд визнав, що застосована відповідачем-1 норма Положення № 205 не відповідала чинній на той час статті 12 Закону № 3551-ХІІ, статті 15 Закону № 2262-ХІІ.

Згідно з частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

На підставі цього суд погоджується з аргументами позивача про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати статтю 12 Закону № 3551-ХІІ та статтю 15 Закону № 2262-ХІІ, а розмір пенсійної виплати позивача повинен був бути обчислений відповідачем-1 з урахуванням підвищення в сумі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, суд узяв до уваги, що з 29.04.2006 (після внесення змін Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців») стаття 15 Закону № 2262-ХІІ передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (3551-12), пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

З 01.07.2006 (в редакції Закону України від 05.10.2005 № 2939-IV «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») частина четверта статті 12 Закону № 3551-ХІІ передбачає, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

У пункті 1 прохальної частини позовної заяви позивач просить визнати протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 23.12.2004 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі, меншому 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення цієї позовної вимоги, а саме: про визнання протиправними дій відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу з 23.12.2004 до 01.07.2006 підвищення до пенсії за вислугу років відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) у розмірі, меншому 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Суд відхиляє посилання позивача на статтю 22 Конституції України щодо неможливості при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, на яку позивач посилається в обґрунтування позовних вимог до відповідача-1 в частині періоду з 01.07.2006.

Зокрема, зміни до частини четвертої статті 12 Закону № 3551-ХІІ не визнавались неконституційними, є чинними та обов`язковими до виконання усіма суб`єктами правовідносин, на яких поширюється зазначена норма.

Крім того, зазначеними змінами виплата відповідного підвищення не скасована, відтак звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод його отримувачів не відбулося.

Позивач також пред`явив до відповідача-1 такі позовні вимоги:

- зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 23.12.2004 по 31.12.2006 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача-1 виплатити різницю підвищення до пенсії за вислугу років позивачу з 23.12.2004 по 31.12.2006 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою.

Суд виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 10 Закону № 2262-ХІІ, призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» доручено Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службі безпеки, Державній податковій адміністрації, Державному департаменту з питань виконання покарань та іншим органам, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (№2262-12), забезпечити проведення інвентаризації пенсійних справ, виплатних та інших документів, необхідних для виконання функцій з призначення і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (2262-12) (далі - призначення і виплата пенсій), передачу їх до 1 січня 2007 р. органам Пенсійного фонду України згідно з актами, складеними за формою, що затверджується органами, зазначеними у цьому пункті, за погодженням з Пенсійним фондом України, та виплату пенсій до визначеного строку.

Відтак з 01.01.2007 призначення, перерахунки та виплату пенсії колишнім військовослужбовцям проводить відповідач-2.

Положення про військові комісаріати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 № 389, не передбачає повноважень військових комісаріатів з призначення, перерахунку та виплати пенсії.

Відповідно до частин першої та другої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Оскільки як станом на дату звернення позивача до суду з позовом, так і станом на дату розгляду справи судом відсутня норма матеріального права, яка б надавала відповідачу-1 повноваження або покладала на нього обов`язок призначати, здійснювати перерахунок та виплату пенсії, суд не має правових підстав для зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити спірне підвищення до пенсії, з виплатою відповідної різниці.

Суд зазначає, що позивач не висував до відповідача-1 інших вимог (в тому числі щодо відшкодування шкоди).

За змістом частин першої-третьої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У цьому випадку суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог, оскільки матеріали справи підтверджують волевиявлення позивача саме на застосування того способу захисту, який зазначений у позові (зобов`язання вчинити певні дії). Такого переконання суд дійшов, проаналізувавши зміст позовної заяви, поданої на виконання ухвали від 20.01.2020 про залишення позовної заяви без руху.

Оскільки суд не вбачає правових підстав для застосування такого способу захисту, як зобов`язання вчинити певні дії, підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідача-1, наведених у пунктах 2 та 3 прохальної частини позовної заяви.

Як зазначено вище, позивач пред`явив такі позовні вимоги до відповідача-2 (пункти 4-7 прохальної частини позовної заяви, поданої в порядку виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху):

- визнати протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі, меншому 150 відсотків мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача-2 здійснити нарахування та виплачувати позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача-2 прийняти рішення (розпорядження) про здійснення нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії за вислугу років з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою;

- зобов`язати відповідача-2 виплатити різницю підвищення до пенсії за вислугу років позивачу з 01.01.2007 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою.

Як зазначено раніше, відповідач-2 має повноваження та обов`язки з призначення, перерахунку та виплати пенсій колишнім військовослужбовцям (тобто і позивачу) з 01.01.2007.

З 01.07.2006 (в редакції Закону України від 05.10.2005 № 2939-IV «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») частина четверта статті 12 Закону № 3551-ХІІ передбачає, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

З 29.04.2006 (після внесення змін Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") стаття 15 Закону № 2262-ХІІ передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (3551-12), пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Тобто після покладення на органи Пенсійного фонду обов`язку з призначення, перерахунку та виплати пенсій відповідно до Закону № 2262-ХІІ виплата учасникам бойових дій підвищення до пенсії у розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком чинним законодавством не передбачена. Мотиви відхилення посилання позивача на статтю 22 Конституції України суд навів вище.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог до відповідача-2 та відмову в позові у цій частині.

Отже, позов належить задовольнити частково.

Оскільки рішення суду в частині задоволених позовних вимог до відповідача-1 не покладає на відповідача-1 зобов`язань (мотиви саме такого рішення суд навів вище), відсутні підстави для задоволення клопотань позивача про допущення рішення до негайного виконання та зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обілкової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) , Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ідентифікаційний код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 23.12.2004 до 01.07.2006 підвищення до пенсії за вислугу років відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (із змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін і доповнень до Закону України від 23.11.1995 № 458/95-ВР„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) у розмірі, меншому 150 відсотків мінімальної пенсії за віком.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя В.В. Птичкіна