Справа № 640/3496/21
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ № 640/3496/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Дьяченко О.В.,

за участю представників сторін:

представника позивача: Дороніної О.М.,

представника відповідача: Вишневської Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомАкціонерного товариства «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
провизнання протиправною та скасування постанови,-

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 29 квітня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» (далі по тексту - позивач, АТ «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - відповідач, НКРЕКП), в якому просить:

1) визнати протиправним (нечинним) пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.09.2020 №1572 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» в частині затвердження Змін до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823, в частині покладення обов`язку на Операторів газорозподільних систем, операторів газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо назви та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими) (абзац 16 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС) та поштової адреси об`єкта споживача»(абзац 17 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС).

2) скасувати пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.09.2020 №1572 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» в частині затвердження Змін до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823, в частині покладення обов`язку на Операторів газорозподільних систем, операторів газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо назви та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими)(абзац 16 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС) та поштової адреси об`єкта споживача»(абзац 17 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що регулятор приймаючи оскаржувану постанову діяв незаконно, з порушенням встановленого порядку, оскільки контролюючим органом оскаржувана постанова не була передана для державної реєстрації, а отже її положення не перевірялись Міністерством юстиції України на відповідність Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу. Перевірку положень оскаржуваної постанови на відповідність Конституції України та інших нормативно-правових актів під час проходження процедури прийняття регуляторного акту не здійснило і саме НКРЕКП.

Серед іншого, на переконання позивача, інформація, яку НКРЕКП зобов`язав Операторів ГРМ та Операторів ГТС передавати постачальнику «останньої надії», а саме: ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача, поштова адреса об`єкта споживача є такою, що відноситься до персональних (конфіденційних) даних про особу, оскільки дозволяє ідентифікувати конкретного споживача.

Крім того, позивач звертає увагу на протиріччя норм Кодексу газорозподільних систем (п. 4 глави 4 розділу VI Кодексу ГРМ) та положень постанови №1752 від 23.09.2020 щодо внесення змін до абзацу 14 пункту 4 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС, оскільки норми Кодексу ГРМ покладають на Операторів ГРМ відповідальність за збереження ЕІС-кодів, присвоєних споживачам та відповідним точкам комерційного обліку і можливість передачі вказаної інформації виключно споживачем самостійно, натомість оскаржувані зміни зобов`язують Оператора ГРМ (як суб`єкта ринку природного газу, який не наділений повноваженнями поширювати інформацію про споживачів, зокрема про ЕІС-коди) надати іншому суб`єкту ринку природного газу без волевиявлення споживача вищевказану інформацію.

На переконання позивача надання постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформації щодо споживачів, в тому числі назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими) та поштової адреси об`єкта споживача є розголошенням конфіденційної інформації і наслідки використання сторонніми особами розміщеної інформації про фізичну особу, фізичну-особу-підприємця та юридичну особу не можуть бути ніким проконтрольовані.

Крім того, позивач вказує на те, що оскаржувана постанова порушує права споживачів, оскільки укладення договору на постачання природного газу з постачальником «останньої надії» має базуватися на вільному волевиявленні особи, а не бути «автоматичним», що позбавляє позивача права вибору.

Також, позивач зауважує на порушенні прав та інтересів оператора ГРМ та зазначає, що з метою спрощення процедури реєстрації споживачів у реєстрі постачальника «останньої надії», та з метою автоматичного укладення договору на постачання природного газу з постачальником «останньої надії», Операторів ГРМ та Операторів ГТС зобов`язали передавати персональні дані споживачів - третій особі - постачальнику «останньої надії», яким є ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Серед конфіденційної інформації, яку операторів зобов`язали передати ПАТ «НАК «Нафтогаз України» -

- ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача;

-назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими);

-поштову адресу об`єкта споживача

Як наголошує позивач, без окремо наданої згоди споживача, оператор ГРМ не має права передавати персоніфіковані дані споживача з метою використання таких третьої особою для укладання договірних відносин з любим суб`єктом ринку природного газу.

З огляду на зазначене, позивач просить визнати протиправною Постанову № 1752 та скасувати з моменту прийняття, тобто з 23.09.2020, оскільки прийнятий з порушенням нормативно-правовий акт не може бути за своєю правовою природою джеролом права та встановлювати, змінювати та/або припиняти права і обов`язки субєктів, відносини яких він регулює.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року прийнято до провадження адміністративну справу №640/3496/21 та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 04 березня 2021 року.

Через канцелярію суду 11 березня 2021 року НКРЕКП подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідачем зазначено, що на виконання вимог частини четвертої статті 15 Закону про НКРЕКП та пунктів 3.10 і 3.11 глави 3 Порядку, за результатами відкритого обговорення (розгляду зауважень та пропозицій) проекту постанови НКРЕКП «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» 17.09.2020 було оприлюднено протокол відкритого обговорення вищезазначеного проекту постанови разом з таблицею узгоджених позицій до проекту постанови НКРЕКП, що має ознаки регуляторного акта.

Враховуючи те, що НКРЕКП було здійснено вичерпні заходи визначені вимогами чинного законодавства, які є необхідними для прийняття Регулятором рішення, що має ознаки регуляторного акта, тому 23.09.2020 на засіданні НКРЕКП, яке відбулося у формі відкритого слухання, було прийнято постанову № 1752 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП», яка є предметом оскарження у межах справи № 640/3496/21.

Таким чином, на думку відповідача, під час розробки, схвалення та прийняття Постанови № 1752 Регулятор діяв у спосіб та у межах наданих законодавством України повноважень, а тому, в силу вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідачем також вказано, що частиною шостою статті 14 Закону про НКРЕКП передбачено, що рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України, а отже відповідач посилається на те, що законодавцем прямо передбачено відсутність необхідністі державної реєстрації Міністерством юстиції України рішень НКРЕКП, що повністю нівелює посилання позивача на Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затверджене постановою КМУ від 28.12.1992 №731 та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджене указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014.

Крім того, відповідач зазначає, що останній, керуючись положеннями статті 17 Закону про НКРЕКП, з метою забезпечення безперебійності постачання природного газу побутовим споживачам, які в силу об`єктивних обставин залишились без постачальника природного газу або якщо діючим постачальником не було виконано обов`язки, передбачені договором постачання природного газу, НКРЕКП було прийнято постанову від 23.09.2020 № 1752 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» (далі - Постанова № 1752), якою були внесені зміни до Правил постачання та Типового договору.

При цьому враховуючи те, що обмін даними між суб`єктами ринку природного газу здійснюється через інформаційну платформу, порядок функціонування якої визначений Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс ГТС), виникла необхідність у внесенні змін Постановою № 1752 у зазначений нормативно-правовий акт, у частині запровадження спрощених механізмів реєстрації споживача у реєстрі постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи.

Таким чином, на переконання відповідача, твердження позивача, що «оскаржувана постанова порушує права споживачів, оскільки укладання договору на постачання природного газу з постачальником «останньої надії» повинне базуватися на вільному волевиявленні особи, а не бути «автоматичним», що позбавляє споживача права вибору» не відповідають дійсним обставинам справи.

Щодо твердження позивача про порушення Регулятором прав споживачів на зміну постачальника шляхом запровадження автоматичної реєстрації споживачів у реєстрі постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи відповідач зазначає наступне.

Договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважався укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу постачальником «останньої надії».

Проте, такий механізм заявочного приєднання не сприяв швидкому укладенню договору з постачальником «останньої надії», оскільки займав певний час.

У зв`язку із зазначеним, як стверджує відповідач, з метою забезпечення безперебійного постачання природного газу споживачам, Постановою № 1752 були внесені зміни до нормативно-правових актів НКРЕКП, якими визначено, що реєстрація побутового споживача здійснюється автоматично в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи за умови відсутності на інформаційній платформі інформації про відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта.

Крім того, як зазначає відповідач, з метою полегшення умов укладення договору постачання природного газу між побутовим споживачем і новим постачальником та, як наслідок, спрощення процедури зміни постачальника природного газу, 10.06.2020 НКРЕКП було прийнято постанову № 1080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» далі - Постанова № 1080), якою були внесені зміни, зокрема до Кодексу ГТС та Правил постачання.

Так, відповідно до положень нормативно-правових актів (із змінами внесеними Постановою № 1080) для зміни постачальника природного газу побутовому споживачу необхідно лише направити новому постачальнику заяву-приєднання до умов договору, із зазначенням персонального ЕІС-коду, як суб`єкта ринку природного газу.

Разом з цим, в процесі зміни постачальника побутовим споживачем не потрібна участь або надання підтвердження з боку діючого постачальника природного газу. Всі подальші заходи, необхідні для завершення процедури зміни постачальника, будуть здійснюватися новим постачальником природного газу за допомогою інформаційної платформи Оператора газотранспортної системи з застосуванням сучасних інформаційних технологій у строк, що не перевищує 21 день.

Таким чином, як стверджує відповідач, на сьогодні усім споживачам України гарантується право вибору постачальника природного газу та безперешкодної його зміни, яка відповідно до вимог чинного законодавства може тривати не більше 21 дня, а тому, на думку відповідача, твердження позивача щодо порушення Регулятором прав споживачів на вільний вибір постачальника є безпідставними.

Щодо тверджень позивача про порушення Регулятором порядку обробки, використання та поширення інформації про фізичну та юридичну особу відповідач зазначає, що лише оператор ГРМ під час укладення договору розподілу природного газу та присвоєння ЕІС-коду споживачу отримує доступ до його персональних даних.

При цьому, як зазначає відповідач, присвоєний Оператором ГРМ споживачу ЕІС-код не містить жодних персональних даних такого споживача, а являє собою виключно 16 алфавітно-цифрових символів, які є необхідними для ідентифікації споживача в інформаційній платформі Оператора ГТС, у тому числі для цілей закріплення споживача в Реєстрі споживачів відповідного постачальника та здійснення оперативних заходів при запровадженні процедури зміни його постачальника.

Враховуючи вищезазначене, при передачі Оператором ГРМ постачальнику «останньої надії» ЕІС-кодів споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», постачальник «останньої надії» не отримає будь- яких відомостей про фізичних осіб, які ідентифіковані або можуть бути конкретно ідентифікованими.

Як вказує відповідач, дані споживача, що не є побутовим, щодо його назви, адреси та ЄДРПОУ не є конфіденційними, а є відкритими і загальнодоступними.

Отже, на переконання відповідача, враховуючи те, що на підставі ЕІС-коду та поштової адреси об`єкта споживача неможливо ідентифікувати фізичну особу, то такі дані у розумінні Закону України «Про захист персональних даних» не є персональними даними.

Одночасно вказує на те, що положення пункту 2 глави IV Кодексу ГТС (із змінами внесеними Постановою № 1752) щодо обов`язку операторів газорозподільних систем та оператора газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) надавати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» (ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача; назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими); поштову адресу об`єкта споживача) направлені виключно на забезпечення постачальника «останньої надії» інформацією, що є необхідною для виставлення рахунків споживачам за надану послугу постачання природного газу.

Вимоги позивача про визнання протиправними та нечинними з моменту прийняття оскаржуваної Постанови №1752, відповідач вважає протиправними та такими, що не відповідають частині 2 статті 256 КАС України.

Через канцелярію суду 22 березня 2021 року позивачем подано відповідь на відзив в якій останній зазначив наступне.

Так, як вказує позивач, оскаржувана Постанова № 1752 стосується постачальника «останньої надії» та по своїй суті безпосередньо та прямо встановлює механізм, за яким споживач природного газу, всупереч норм законодавства та поза його волі, стає споживачем постачальника «останньої надії».

Запроваджений механізм зміни постачальника на постачальника «останньої надії» викладений в Постанові № 1752, який супроводжується автоматичним включенням в реєстр споживачів постачальника «останньої надії» є по своїй суті показовим моментом, стосовно порушення права споживача на реальну можливість ознайомитись з умовами Типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», адже така можливість споживачу природного газу, не надається.

На переконання позивача, механізм визначений в Постанові № 1752, стосовно автоматичного включення споживача до реєстру споживачів постачальника «останньої надії», без отримання від споживача згоди, вже є порушенням прав споживачів, адже в такому випадку, споживач не може відмовитись від послуги постачання природного газу постачальником «останньої надії», адже це здійснюється поза його волею та за відсутності на те. його згоди, що також є тотожним порушення принципу цивільного законодавства, стосовно свободи договору.

Зазначаючи підстави визнання протиправною (нечинною) та скасування Постанови № 1752 в частині з моменту прийняття, тобто з 23.09.2020 позивач посилається на обставини, викладені у позовній заяві.

Також, позивач стверджує, що зобов`язання Оператора ГРМ передавати постачальнику «останньої надії» інформацію про ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача; назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими); поштову адресу об`єкта споживача, суперечить Конвенції, Конституції України, Закону України «Про захист персональних даних», пункту 4 глави 4 розділу VI Кодексу ГРМ та пункту 5 глави 2 розділу IV Кодекс ГТС.

Крім того, позивач вказує, що у випадку невиконання AT «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» передбачені оскаржуваною постановою №1752 обов`язки щодо збору та передачі персональних даних споживачів, Регулятор матиме право притягнути Оператора ГРМ до відповідальності, застосувавши санкції, які можуть повністю зупинити роботу товариства.

Щодо твердження відповідача, що рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України, позивач вказує на те, що у разі прийняття рішення, що є нормативно-правовим актом, необхідно застосовувати Положення № 715/2014, яким встановлено обов`язок державної реєстрації нормативно-правових актів, та відповідно Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів Міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (зі змінами, надалі - Положення № 731).

08.04.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких останнім підтримано позицію, викладену у відзиві.

08.04.2021 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

В підготовчому засіданні 08.04.2021 протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва зобов`язано НКРЕКП опублікувати оголошення про відкриття провадження у справі №640/3496/21 на 22.04.2021, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» в якості третьої особи на стороні відповідача та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 22.04.2021.

19 квітня 2021 року через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення на заперечення НКРЕКП на відповідь на відзив в яких АТ «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» зазначає, що НКРЕКП, як орган, що приймає підзаконні нормативно-правові акти, позбавлений можливості втручатися в особисте та сімейне життя, шляхом зобов`язання фізичних та юридичних осіб використовувати та поширювати таку інформацію.

Водночас, як зазначає позивач, у зв`язку із впровадженням у Європейському Союзі реформи своєї системи захисту даних, 25.05.2018 року набрав чинності Регламент (ЄС) 2016/679 Європейського Парламенту та Ради від 27 квітня 2016 року «Про захист фізичних осіб стосовно обробки персональних даних та щодо вільного переміщення таких даних» (GDPR), який було прийнято на зміну Директиви Європейського Парламенту та Ради 95/46/ЄС від 24 жовтня 1995 року «Про захист фізичних осіб щодо обробки персональних даних та про вільне переміщення таких даних» (не застосовується, дата закінчення 24.05.2018).

На переконання позивача, враховуючи протокол про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства ратифіковано Законом України №2787-VI від 15.12.2010, вбачається, що будь-яке збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускається та є свідченням втручання у особисте життя особи.

21.04.2021 через канцелярію суду від представника НКРЕКП надійшли пояснення, в яких останній вказує, що твердження позивача, що «будь- яке збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускається та є свідченням втручання у особисте життя особи» не відповідає дійсності, оскільки надання інформації, що передбачена оскаржуваними положеннями Кодексу ГТС жодним чином не порушує конституційних прав побутових споживачів, так як пункт 2 розділу 3 глави IV Кодексу ГТС визначає, що інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом.

Інформаційна платформа має бути доступною для інших користувачів виключно для перегляду публічної інформації без права вчинення інших дій.

Користувачам, які мають повноваження на вчинення певних дій, передбачених цим Кодексом, право доступу надається після реєстрації оператором газотранспортної системи заяви про набуття статусу користувача системи за процедурою, визначеною оператором газотранспортної системи на власному веб-сайті, та електронної реєстрації уповноважених осіб користувача платформи за поданням оператору газотранспортної системи повідомлення на створення облікового запису уповноважених осіб користувача платформи за формою, наведеною у додатку 1 до цього Кодексу, до якого мають бути додані у письмовій формі довіреності користувача платформи на кожну уповноважену особу.

Пункт 3 розділу 3 глави IV Кодексу ГТС встановлює, що обмін даними між уповноваженими особами користувачів інформаційної платформи та інформаційною платформою (оператором газотранспортної системи) відбувається через електронну пошту та інтерфейс користувача інформаційної платформи веб- додатка. У разі якщо електронна пошта недоступна, уповноважена особа користувача платформи повинна повідомити про це оператора газотранспортної системи.

З метою контролю цілісності і достовірності інформації, яка передається в електронному вигляді, а також підтвердження її авторства під час обміну інформацією оператор газотранспортної системи забезпечує використання електронного цифрового підпису.

Усі операції, що здійснюються через інформаційну платформу, зберігаються з інформацією щодо відповідного користувача інформаційної платформи та часу здійснення операції.

Разом з тим, пункт 4 розділу 3 глави IV Кодексу ГТС встановлює, що кожний користувач інформаційної платформи зобов`язується дотримуватися правил конфіденційності щодо доступу до платформи та інтерфейсу користувача, зокрема користувач зобов`язується переконатися, що уповноважена ним особа, яка здійснює від імені користувача дії на інформаційній платформі:

зберігає свій особистий закритий ключ у таємниці і таким чином, щоб ніхто інший не міг отримати доступ до ключа;

використовує свій особистий закритий ключ і електронну реєстрацію виключно в інтересах користувача та відповідно до правил користування інформаційною платформою, які відповідають вимогам Кодексу ГТС;

інформує оператора газотранспортної системи про доступ сторонніх осіб до інформації про її особистий закритий ключ та її розголошення (у зв`язку з чим оператор газотранспортної системи за зверненням користувача платформи блокує особистий ключ до подальшої його зміни).

Тобто, на думку відповідача, інформація, що міститься на інформаційній платформі, а також її передача, повною мірою відповідає положенням чинного законодавства та жодним чином не порушує прав фізичних осіб на приватне життя.

Як наголошує відповідач, дані позивача, що не є побутовими, щодо його назви, адреси та ЄДРПОУ не є конфіденційними, а є відкритими та загальнодоступними. Таким чином, на переконання відповідача, інформація, що міститься на інформаційній платформі, а також її передача повною мірою відповідає положенням чинного законодавства.

Протокольною ухвалою від 22.04.2021 оголошено перерву до 27.04.2021.

26.04.2021 від представника ТОВ «ГК «Нафтогаз України» надійшли пояснення на адміністративний позов в яких останній вказав, що для належного виконаним постачальником «останньої надії», своїх обов`язків та у відповідності до вимог спеціальних законодавчих актів спрямованих на належне функціонування ринку природного газу, надання Оператором ГРМ інформації постачальнику «останньої надії» стосовно споживача, що не є побутовим (назви та коду ЄДРПОУ) та поштової адреси об`єкта споживача ніяким чином не порушує прав споживачів та позивача щодо захисту персональних даних споживачів, оскільки обмін такою інформацією здійснюється виключно для захисту прав споживачів, і при передачі Оператором ГРМ постачальнику «останньої надії» ЕІС-кодів споживачів, постачальник останньої надії» не отримує будь-яких відомостей про фізичних осіб, які ідентифікують конкретну фізичну особу.

Так, як зазначає представника ТОВ «ГК «Нафтогаз України», відповідно до Правил постачання природного газу Постачальник «останньої надії» має повідомити споживача про обмежений строк постачання природного газу, ціну природного газу для споживача та поінформувати споживача про його право та необхідність вибору іншого постачальника шляхом розміщення відповідної інформації па сайті постачальника «останньої надії». Для побутових споживачів така інформація додатково розміщується у платіжних документах за спожитий природний газ.

Що стосується даних стосовно юридичних осіб, то, як зазначає представник третьої особи, відповідно інформації, яка має бути передана Оператором ГРМ постачальнику «останньої надії» має бути розміщена останнім відповідно до Правил постачання природного газу на сайті, а отже така інформація жодним чином не є конфіденційною.

Враховуючи викладене, на переконання третьої особи, постанова НКРЕКП від 23.09.2020 № 1752 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП», прийнята з дотриманням вимог законів України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про ринок природного газу», на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, якою це повноваження надано, обгрунтовано, своєчасно, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо позовної вимоги про визнання оскаржуваної постанови нечинною з моменту її прийняття, то ТОВ «ГК «Нафтогаз України» зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили. Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Представник позивача Дороніна О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача Вмшневська Г.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі.

Відповідно до частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у відкритому судовому засіданні 29.04.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників).

Як вбачається з матеріалів справи, Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Хмельницький та Хмельницької області.

23.09.2020 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на відкритому засіданні прийнято постанову №1752 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» (далі- Постанова №1752), відповідно до якої:

1. Затверджено Зміни до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823 (далі- Кодекс ГТС).

2. Затверджено Зміни до Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2496, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1382/27827 (далі-Правила постачання).

3. Затверджено Зміни до Типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2501, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1387/27832 (далі- Типовий договір постачання).

4. Оператора газотранспортної системи зобов`язано здійснити необхідні заходи для забезпечення роботи інформаційної платформи з урахуванням змін, затверджених цією постановою, у тому числі погодити із Регулятором форми для надання через інформаційну платформу інформації щодо споживачів, у тому числі зареєстрованих у Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії».

5. Визначено, що постанова набирає чинності з 01 жовтня 2020 року, але не раніше дня, наступного за днем її оприлюднення на офіційному вебсайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, крім пункту 4 цієї постанови, який набирає чинності з дня, наступного за днем її оприлюднення на офіційному вебсайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

День оприлюднення Постанови №1752 на офіційному веб-сайті Регулятора: 23.09.2020 - https://www. nerc.gov. ua/?id=54573

Відповідно до п. 5 Постанови № 1752 з 01 жовтня 2020 року набули чинності зміни до Кодексу ГТС, Правил постачання та Типового договору постачання.

При ознайомленні зі змінами Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Хмельницькгаз» було виявлено, що:

1.Пункт 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС після абзацу шостого доповнено одинадцятьма новими абзацами, зокрема такого змісту:

...Оператори газорозподільних систем, оператор газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб зобов`язані надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», за формою оператора газотранспортної системи, погодженою Регулятором. Інформація скріплюється електронним підписом уповноваженої особи оператора газорозподільної системи/оператора газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) та повинна містити (абзац 14 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС):

ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача (абзац 15 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС );

назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими)(абзац 16 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС);

поштову адресу об`єкта споживача.»(абзац 17 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС).

Не погоджуючись з Постановою №1752 про затвердження змін до Кодексу ГТС в частині покладення обов`язку на Операторів газорозподільних систем, операторів газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», за формою оператора газотранспортної системи, погодженою Регулятором. Інформація скріплюється електронним підписом уповноваженої особи оператора газорозподільної системи/оператора газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) та повинна містити (абзац 14 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС), в тому числі назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими)(абзац 16 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС) та поштову адресу об`єкта споживача»(абзац 17 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС), позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, з урахуванням поданих письмових пояснень, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує Постанову №1752 в частині щодо:

- обов`язку Оператора ГРМ передавати постачальнику «останньої надії» інформацію про ЕІС-код споживача або ЕІС-код точки комерційного обліку споживача; назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими); поштову адресу об`єкта споживача, що, на думку позивача, суперечить Конвенції, Конституції України, Закону України «Про захист персональних даних», пункту 4 глави 4 розділу VI Кодексу ГРМ та пункту 5 глави 2 розділу IV Кодекс ГТС.

- постачальника «останньої надії» (на разі НАК «Нафтогаз України»), що по своїй суті безпосередньо та прямо встановлює механізм, за яким споживач природного газу, всупереч норм законодавства та поза його волі, стає споживачем постачальника «останньої надії».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) вперше утворено Указом Президента України «Про національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» від 27 серпня 2014 року №694 на виконання Законів України «Про природні монополії», «Про електроенергетику»; «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг».

Одними з основних принципів діяльності Комісії було визначено: самостійність, незалежність під час виконання своїх завдань, функцій та повноважень від будь-якого іншого органу державної влади, іншого державного органу, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, а також суб`єктів політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів.

На час виникнення спірних правовідносин у даній справі правовий статус НКРЕКП, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення врегульовано Законом України «Про національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII (далі - Закон №1540-VIII).

Відповідно до зазначеного Закону НКРЕКП є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор є юридичною особою публічного права, члени якого призначаються Указом Президента України (в редакції на час винесення оскаржуваних постанов).

Окрім як Законом №1540-VIII, у своїй діяльності НКРЕКП керується також положеннями Законів України «Про природні монополії»; «Про ринок електричної енергії»; «Про ринок природного газу»; «Про трубопровідний транспорт»; «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу»; «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»; «Про теплопостачання»; «Про питну воду та питне водопостачання», інших актів законодавства, що регулюють відносини у відповідних сферах.

Основною метою діяльності НКРЕКП відповідно до Закону №1540-VIII є державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України. При цьому Регулятор здійснює державне регулювання шляхом:

1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом;

2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг;

3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом;

4) державного контролю та застосування заходів впливу;

5) використання інших засобів, передбачених законом.

Основними завданнями Регулятора є:

1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів;

3) сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав;

4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами;

5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури;

6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг;

7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища;

8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг;

9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг;

10) інші завдання, передбачені законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.17 ЗУ «Про НКРЕКП», для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти та ініціює внесення змін до нього.

Регулятор здійснює державне регулювання, у тому числі, шляхом нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом (п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

Рішення Регулятора оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями (ч. 5 ст. 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

У силу ч. 7 ст. 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», рішення Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів, та рішення з питань встановлення тарифів на товари (послуги) суб`єктів природних монополій, цін (тарифів) для населення (якщо відповідні повноваження щодо встановлення цін (тарифів) надані спеціальними законами) набирають чинності з дня, наступного за днем їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Регулятора, якщо більш пізній строк набрання чинності не встановлено самим рішенням, але не раніше дня оприлюднення рішення. Регулятор оприлюднює свої рішення не пізніше п`яти робочих днів з дня їх прийняття.

Інші рішення Регулятора набирають чинності з дня їх прийняття, якщо рішенням не встановлено більш пізній строк набрання чинності, та доводяться до відома осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому Регулятором.

Порядок підготовки рішень Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів визначено положеннями ст. 15 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», якими визначено, що підготовка проектів рішень Регулятора, що мають ознаки регуляторних актів відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», здійснюється у порядку, визначеному цим Законом.

Кожен проект рішення Регулятора, що має ознаки регуляторного акта, разом з матеріалами, що обґрунтовують необхідність прийняття такого рішення, та аналізом його впливу оприлюднюються на офіційному веб-сайті Регулятора з метою одержання зауважень і пропозицій від інших органів державної влади, фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань та інших заінтересованих осіб.

Зауваження і пропозиції до проектів рішень, одержані протягом встановленого строку, оприлюднюються шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Регулятора та підлягають обов`язковому розгляду Регулятором за участі фізичних, юридичних осіб, їх об`єднань, органів місцевого самоврядування та інших заінтересованих осіб, які надали такі зауваження та пропозиції, у порядку, затвердженому Регулятором.

У разі внесення до проекту рішення суттєвих змін Регулятор може повторно провести процедуру оприлюднення проекту рішення, збору і розгляду зауважень та пропозицій до нього.

Зауваження і пропозиції до проектів рішень Регулятора та інформація про результати їх розгляду Регулятором з обґрунтуванням прийняття або відхилення оприлюднюються на офіційному веб-сайті Регулятора не пізніш як за три робочих дні до прийняття Регулятором рішення. Зазначені матеріали повинні залишатися у публічному доступі протягом одного року з дня прийняття відповідного рішення Регулятора.

Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про НКРЕКП» Регулятор на своїх засіданнях:

1) розглядає та приймає рішення з питань, що належать до його компетенції;

2) розглядає і схвалює в межах своїх повноважень проекти актів законодавства пропозиції стосовно вдосконалення законодавства у сферах енергетики та комунальни> послуг;

3) приймає нормативно-правові акти з питань, що належать до його компетенції;

4)затверджує щорічний звіт Регулятора;

5) затверджує регламент Регулятора;

6) розглядає справи про адміністративні правопорушення;

7)розглядає справи щодо видачі ліцензій та дотримання суб`єктами господарювання ліцензійних умов, а також щодо застосування санкцій за порушення ліцензійних умов та законодавства з питань державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій та суміжних ринків.

Так, починаючи з 26.11.2016 у своїй діяльності Регулятор керується Законом про НКРЕКП, відповідно до статті 1 якого є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому, до набрання чинності Законом про НКРЕКП свою діяльність, як державного органу, Регулятор здійснював на підставі указу Президента України від 10.09.2014 № 715/2014 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі - Указ № 715/2014), який на сьогодні є чинним.

Одночасно, слід звернути увагу до висновків Міністерства юстиції України, що містяться у листі від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19 «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» (міститься у відкритому доступі), відповідно до якого, неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.

Так, пунктом 2 зазначеного листа передбачено, що у разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу.

Крім того, у листі Міністерства юстиції України від 30.01.2009 № Н-35267-18 надано роз`яснення, що вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Так, частиною шостою статті 14 Закону про НКРЕКП передбачено, що рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Відсутність державної реєстрації рішень Регулятора не є підставою для відмови суду у прийнятті заяви про їх оскарження.

Тобто, законодавцем прямо передбачено відсутність необхідністі державної реєстрації Міністерством юстиції України рішень НКРЕКП, що повністю нівелює посилання позивача на Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затверджене постановою КМУ від 28.12.1992 №731 та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджене указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014, оскільки як було зазначено вище, Закон має вищу юридичну силу.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 3 ЗУ «Про НКРЕКП», НКРЕКП здійснює виконання покладених на неї функцій, зокрема, шляхом здійснення державного контролю та застосування заходів впливу.

Згідно п.5 ч.1 ст. 17 ЗУ «Про НКРЕКП», контролює виконання операторами систем передачі та розподілу, операторами газотранспортної та газорозподільних систем, іншими суб`єктами ринків електричної енергії і природного газу, а у відповідних випадках - власниками систем їхніх зобов`язань відповідно до закону.

При цьому, у відповідності до ч.9 ст. 14 ЗУ «Про НКРЕКП», рішення Регулятора є обов`язковими до виконання суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до ч.1-2 ст. 22 «Про НКРЕКП», суб`єкти господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, несуть відповідальність за правопорушення у сферах енергетики та комунальних послуг, визначені законами України «Про природні монополії», «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу», «Про ринок електричної енергії», «Про ринок природного газу», «Про трубопровідний транспорт», «Про теплопостачання», «Про питну воду та питне водопостачання», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та іншими законами, що регулюють відносини у відповідних сферах.

Посадові особи суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, несуть адміністративну та кримінальну відповідальність за порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг.

За порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати санкції у вигляді:

1) застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень;

2) накладення штрафу;

3) зупинення дії ліцензії;

4) анулювання ліцензії.

За порушення законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг до посадових осіб суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у відповідній сфері, Регулятор може застосовувати адміністративні стягнення.

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу. Аналогічне визначення терміну «споживач» міститься і в Законі України «Про ринок природного газу», і в Типовому договорі розподілу природного газу, затвердженого постановою РЕКП від 30.09.2015 №2498.

Згідно з пунктом 5 розділу І Правил постачання, побутовий споживач це фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність, споживач - юридична або фізична особа - підприємець, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб або використання в якості сировини, а не для перепродажу.

Таким чином, споживачем, що не є побутовим може бути фізична особа, яка використовує нежитлові або житлові приміщення для комерційних цілей, фізична особа-підприємець або юридична особа.

Статтею 20 Закону України «Про інформацію» передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Відкритою є будь-яка публічна інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Публічна інформація - це відображена, задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, визначених чинним законодавством.

Інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна, таємна службова інформація.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідно до абз. 10 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідент ифікована.

Відповідно до абз. 8 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», обробка персональних даних - це будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід 'ємними і непорушними.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», суб 'єкт персональних даних має право:

1) знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання (перебування) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків, встановлених законом;

2) отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персонапьні дані;

3) на доступ до сво`іх персональних даних;

4) отримувати не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту, крім випадків, передбачених законом, відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також отримувати зміст таких персональних даних;

5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки сво`іх персональних даних;

6) пред 'являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними;

7)на захист своїх персональних даних від незаконної обробки та випадкової втрати, знищення, пошкодження у зв 'язку з умисним приховуванням, ненаданням чи несвоєчасним їх наданням, а також на захист від надання відомостей, що є недостовірними чи ганьблять честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи;

8)звертатися із скаргами на обробку своїх персональних даних до Уповноваженого або до суду;

9)застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних;

10) відкликати згоду на обробку персональних даних;

11)знати механізм автоматичної обробки персональних даних;

12)на захист від автоматизованого рішення, яке має для нього правові наслідки.

Відповідно до п.п. 2-6 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних», підставами для обробки персональних даних с:

- дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень;

- укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб 'єкта персональних даних;

- захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних;

-необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом;

- необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв 'язку з обробкою його даних переважають такі інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних», поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

ПІБ, ІПН, поштова адреса є персональними даними зазначених споживачів (відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована) (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про інформацію»). Така інформація є конфіденційною (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію»).

Конфіденційною інформацією юридичної особи - є інформація, яка міститься в договорах, контрактах, листах, звітах, аналітичних матеріалах, виписках з бухгалтерських рахунків, схемах, графіках, специфікаціях та інших документах, що фігурують в діяльності юридичної особи. Розголошення даних, що містяться в таких документах, може бути використано конкурентами і, відповідно, завдати економічної та іншої шкоди юридичній особі.

Відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга).

Законодавство України про інформацію визначає серед гарантій, що забезпечують конституційні права громадян у сфері поширення особистої інформації, такі: - обов`язок державних органів та їх посадових осіб вживати всіх необхідних заходів щодо запобігання несанкціонованому доступу до інформації про фізичну особу; заборона доступу сторонніх осіб до відомостей про іншу особу, зібраних відповідно до чинного законодавства державними органами та їх посадовими особами; - заборона зберігання інформації про особу довше, ніж це необхідно для законно встановленої мети; - вимога про максимальне обмеження необхідної кількості даних про фізичну особу, яку можна одержати законним шляхом, а також можливість їх використовувати лише для законно встановленої мети.

Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію»).

При прийнятті рішення про формування єдиної бази даних існуючих та потенційних споживачів природного газу та інших енергетичних продуктів важливим є питання обробки персональних даних.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних - це будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Тобто, основною підставою для обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних. Така згода - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

За юридичною позицією Конституційного Суду України, викладеною у його Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018:

- «втручання у конституційне право особи на приватне і сімейне життя шляхом збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди допускається, якщо воно передбачене законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Таке втручання вважатиметься законним у разі наявності

підстави в національному законі, а також за умови, що такий закон відповідатиме принципу верховенства права, закріпленому в частині першій статті 8 Конституції України» (абзац шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини);

- «конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи» (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини).

У статті 29 Закону України «Про інформацію» зазначено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

В свою чергу, предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Крім того, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією (стаття 1 Конвенції).

Згідно з пунктом 1 статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У цьому контексті Європейський суд з прав людини зазначив, що збирання та зберігання інформації стосовно приватного життя особи, а також її розповсюдження охоплюються сферою застосування пункту 1 статті 8 Конвенції (пункт 117 рішення у справі «Заїченко проти України (№ 2)» (Zaichenko v. Ukraine (no. 2) від 26 лютого 2015 року, заява № 45797/09). Також Європейський суд з прав людини наголосив, що зберігання органами державної влади інформації про приватне життя особи та її використання є втручанням у право на повагу до приватного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції (пункт 56 рішення у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine) від 29 червня 2006 року, заява № 11901/02; пункт 70 рішення у справі «Суріков проти України» (Surikov v. Ukraine) від 26 січня 2017 року, заява № 42788/06).

Відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, тобто права на повагу до приватного і сімейного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що формулювання «згідно із законом» вимагає від оспорюваного заходу, за яким здійснюється втручання, підґрунтя в національному законодавстві і стосується також якості закону, тобто закон має бути доступний для зацікавленої особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачати наслідки його дії щодо себе, і відповідати принципу верховенства права (пункт 85 рішення у справі «Шалімов проти України» (Shalimov v. Ukraine) від 4 березня 2010 року, заява № 20808/02).

За практикою Європейського суду з прав людини для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією; у питаннях, які стосуються основоположних прав, надання дискреції органам виконавчої влади через необмежені повноваження було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією; саме тому законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її здійснення (пункт 67 рішення у справі «Котій проти України» (Kotiy v. Ukraine) від 5 березня 2015 року, заява № 28718/09; пункт 60 рішення у справі «Зосимов проти України» (Zosymov v. Ukraine) від 7 липня 2016 року, заява № 4322/06).

Водночас, у зв`язку із впровадженням у Європейському Союзі реформи своєї системи захисту даних, 25.05.2018 року набрав чинності Регламент (ЄС) 2016/679 Європейського Парламенту та Ради від 27 квітня 2016 року «Про захист фізичних осіб стосовно обробки персональних даних та щодо вільного переміщення таких даних» (GDPR), який було прийнято на зміну Директиви Європейського Парламенту та Ради 95/46/ЄС від 24 жовтня 1995 року «Про захист фізичних осіб щодо обробки персональних даних та про вільне переміщення таких даних» (не застосовується, дата закінчення 24.05.2018).

Згідно інформаційного повідомлення на сайті Європейської Комісії (http://europa.eu/rapid/press-release_STATEMENT-18-3889_en.htm) GDPR оновлює основні принципи щодо гарантування права на приватність, оскільки «Зміни дадуть громадянам ЄС більше контролю над їх особистими даними та полегшать доступ до них. Вони призначені для того, щоб переконатися, що особиста інформація громадян захищається - незалежно від того, куди вона надсилається, де обробляється чи зберігається - навіть за межами ЄС».

Відповідно до окремих параграфів GDPR:

«Захист фізичних осіб стосовно обробки персональних даних є основним правом. Стаття 8 (1) Хартії основних прав Європейського Союзу («Статут») та Стаття 16 (1) Договору про функціонування Європейського Союзу (LFEU) передбачають, що кожен має право на захист особисті дані стосовно нього чи її» (1).

«Захист, наданий цим Регламентом, повинен застосовуватися до фізичних осіб, незалежно від їх національності чи місця проживання, стосовно обробки їхніх особистих даних» (14).

«Будь-яка обробка персональних даних у контексті діяльності установи контролера або процесора в Союзі повинна здійснюватися відповідно до цього Регламенту, незалежно від того, чи відбувається процес обробки в межах Союзу» (22).

«Для того, щоб обробка була законною, персональні дані повинні оброблятися на підставі згоди відповідного суб`єкта даних» (40).

Таким чином, з системного аналізу положень окремих параграфів GDPR слідує, що за загальними правилами захисту даних Європейський Союз встановлює глобальний стандарт конфіденційності та захисту персональних даних своїх громадян, незалежно від місця їх перебування (проживання) тощо.

Положення Регламенту мають пряму дію та обов`язкові до застосування в усіх державах- членах ЄС в незмінному вигляді. В статті 3 Регламенту йдеться про екстериторіальну дію документу, де зазначається, що він поширюється не лише на резидентів ЄС. Звідси випливає, що вимоги Регламенту розповсюджуються на будь-які компанії, в тому числі і українські, що мають клієнтів чи співробітників з ЄС, незалежно від фактичного місця розташування.

Виходячи з вищевикладеного, а також, враховуючи протокол про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства ратифіковано Законом України №2787-VI від 15.12.2010, вбачається, що будь-яке збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускається та є свідченням втручання у особисте життя особи.

З урахуванням викладеного, суд критично ставиться до твердження відповідача, що дані споживача, що не є побутовим, щодо його назви, адреси та ЄДРПОУ не є конфіденційними, а є відкритими і загальнодоступними та те, що за допомогою поштової адреси споживача жодним чином неможливо ідентифікувати фізичну особу та приходить до висновку, що надання постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформації щодо споживачів, в тому числі назву та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими) та поштової адреси об`єкта споживача є розголошенням конфіденційної інформації.

Щодо твердження позивача, що оскаржуваною постановою порушуються права «вільного вибору» споживачами, а також економічні та конкурентні права Операторів ГРМ на ринку природного газу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 глави 1 розділу І Кодексу газотранспортної системи (далі - Кодекс ГТС), інформаційна платформа - електронна платформа у вигляді веб- додатка в мережі Інтернет, функціонування та керування якою забезпечується оператором газотранспортної системи, яка використовується для забезпечення надання послуг транспортування природного газу відповідно до вимог цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту п. 1 глави 4 розділу IV Кодексу ГТС, інформаційна платформа має містити такі дані, зокрема:

1) перелік точок входу/виходу до/із газотранспортної системи;

2) інформацію про всіх суб`єктів ринку природного газу, включаючи споживачів, яким в установленому порядку присвоєні ЕІС-коди;

3) інформацію про постачальника «останньої надії»;

4) інформацію про постачальників із спеціальними обов`язками;

5)інформацію про Реєстри споживачів постачальників.

Загалом інформаційна платформа по своїй суті є електронним веб-додатком за допомогою, якого суб`єкти ринку природного газу (постачальник, оператор газорозподільної системи, оператор газотранспортної системи, споживач) забезпечуються доступом до відповідної інформації та в межах наданих прав доступу вносять таку інформацію (відомості) (наприклад: інформація щодо споживача, інформація щодо постачальника, інформація щодо обсягу запланованого до постачання, тощо).

Як вбачається зі змісту п. 27 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.

Діюче законодавство України передбачає такий статус постачальника, як постачальник «останньої надії», зокрема постачальник «останньої надії» - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу (п. 26 ч. 1 cт. 1 Закону України «Про ринок природного газу»).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ» постачальником «останньої надії» строком на три роки як переможця конкурсу.

Згідно з абзацу третього ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу», постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Договір на постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним.

Договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу.

Як вказує відповідач, головною метою діяльності постачальника «останньої надії» є забезпечення безперервності постачання природного газу тим споживачам, які в силу об`єктивних обставин залишились без постачальника, особливо під час опалювального періоду, надання споживачам часу для пошуку нового постачальника природного газу та нівелювання дій недобросовісних постачальників по відношенню до споживачів природного газу.

У зв`язку із зазначеним, керуючись положеннями статті 17 Закону про НКРЕКП, з метою забезпечення безперебійності постачання природного газу побутовим споживачам, які в силу об`єктивних обставин залишились без постачальника природного газу або якщо діючим постачальником не було виконано обов`язки, передбачені договором постачання природного газу, НКРЕКП було прийнято постанову від 23.09.2020 № 1752 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» (далі - Постанова № 1752), якою були внесені зміни до Правил постачання та Типового договору.

При цьому враховуючи те, що обмін даними між суб`єктами ринку природного газу здійснюється через інформаційну платформу, порядок функціонування якої визначений Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс ГТС), виникла необхідність у внесенні змін Постановою № 1752 у зазначений нормативно-правовий акт, у частині запровадження спрощених механізмів реєстрації споживача у реєстрі постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи.

Однак, суд зауважує на тому, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, у тому числі свобода договору.

Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Запроваджений механізм зміни постачальника на постачальника «останньої надії» викладений в Постанові № 1752 супроводжується автоматичним включенням в реєстр споживачів постачальника «останньої надії».

Як вбачається зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються: встановлення цін чи інших умов придбання або реалізації товарів.

Відповідно до п. 3 розділу VI Правил постачання природно газу, затверджених постановою від 30.09.2020 № 2496, згідно внесених змін Постановою № 1752 передбачено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу споживачу за умови відсутності відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта в таких випадках:

банкрутство, ліквідація попереднього постачальника природного газу;

зупинення або анулювання ліцензії на постачання природного газу попереднього постачальника;

відсутність підтвердженої номінації у діючого постачальника на точку виходу до газорозподільної системи, до якої підключений побутовий споживач, крім випадків ініціювання постачальником "останньої надії" відключення по об`єкту такого споживача (положення цього абзацу застосовується при постачанні природного газу побутовому споживачу);

відсутність побутового споживача (точки комерційного обліку споживача) в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника на інформаційній платформі Оператора ГТС (положення цього абзацу застосовується при постачанні природного газу побутовому споживачу).

Водночас, пп. 2 та пп. 4 п. 9.1 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою від 30.09.2015 № 2498, Оператор ГРМ має право припинити/обмежити розподіл природного газу Споживачу в порядку та у випадках, передбачених Кодексом газорозподільних систем, у тому числі у разі: відсутності Споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника у розрахунковому періоді; несанкціонованого відбору природного газу, крім перевищення добового підтвердженого обсягу природного газу.

При цьому, пп. 2 п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадках: отримання від Оператора ГТС повідомлення про припинення розподілу природного газу споживачу у випадках:

відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника у відповідному розрахунковому періоді;

відсутності підтвердженої номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу для потреб споживача.

Відповідно до пп. 15 п. 1 глави 4 розділу IV Кодексу ГТС, інформаційна платформа має містити такі дані, зокрема: строк надання повідомлення споживачу про припинення газопостачання відповідно до чинного законодавства (не менше ніж за три доби до дати, на яку воно заплановано, для споживачів та не менше ніж за п`ять діб для підприємств металургійної та хімічної промисловості).

Як вбачається зі змісту абзацу третього п. 8 глави 5 розділ IV Кодексу ГТС визначено, що Оператори газорозподільних систем (оператор газотранспортної системи по прямих споживачах) виходячи з інформаиїї про споживачів, яким не замовлені постачальником обсяги транспортування природного газу для їх потреб, зобов`язані протягом двох робочих днів наступної доби з дати отримання відповідної інформацїї від оператора газотранспортної системи проінформувати таких споживачів про відсутність у них замовлених постачальником обсягів транспортування природного газу з певної дати та можливі для них наслідки та зобов`язані розпочати заходи з припинення (обмеження) в установленому порядку розподілу (транспортування) природного газу на об`єкти таких споживачів.

Беручи до уваги вищевказані норми законодавства України, суд приходить до висновку, що Оператор газорозподільної системи, яким є позивач зобов`язаний негайно приступити до заходів з припинення (обмеження) розподілу природного газу відповідному споживачу, водночас прийняті норми згідно з Постанови № 1752 передбачають включення такого споживача до реєстру споживачів постачальника «останньої надії», що в кінцевому результаті протиставляється один одному.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно- правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У свою чергу статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 № 1160-IV визначено, що регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно- правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

З аналізу наведених вище правових норм слідує, що регуляторний акт характеризується наступним: 1) приймається уповноваженим регуляторним органом; 2) спрямований на регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторним органом та суб`єктом господарської діяльності; 3) має ознаки нормативно-правового акта, тобто розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, прийнятий щодо невизначеного кола суб`єктів.

Відповідно до п. 32 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

З огляду на це, НКРЕКП є регулятором на ринку природного газу, який здійснює відповідне правове регулювання, також шляхом прийняття відповідних нормативно- правових актів, в порядку та у спосіб визначені законодавством України.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей і та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові від 09.08.2018 по справі № 826/2507/18, яка залишена без змін постановою від 27.11.2018 Верховного суду у складі Касаційного господарського суду зазначено: «Відповідно до ч. 9 ст. 264 КАС України, суд може визнати нормативно- правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акт вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.»

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, визначеної у п. 95 Рішення Європейського Суду з прав людини від 10.05.2001 у справі «Кіпр проти Туреччини» (№25781/94) як загальна засада права діє принцип «з правопорушення права не виникає (ex iniuria ius non oritur)».

Таким чином, невиконання нормативного акту, визнаного рішенням суду протиправним, незаконним внаслідок невідповідності його нормам Конституції, законів та іншого чинного законодавства України, порядку та процедурам його прийняття, не може бути визнане порушенням такого акту, оскільки прийнятий протизаконно акт не є підставою для виникнення, зокрема, обов`язків, ним передбачених.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що заінтересована особа може будувати свою позицію та захист на тому, що підзаконний нормативно-правовий акт, який вона не врахувала у відносинах з третіми особами або за порушення якого притягується до відповідальності, був нікчемним як виданий ultra vires.

Постановляючи рішення, колегія суддів офіційно підтверджує факт неправомірності нормативно-правового акта та звертає увагу, що такий факт неправомірності та протиправності Постанов виник з моменту їх прийняття відповідачем.».

Згідно з позиції Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду викладеної в постанові від 10.03.2020 по справі № 160/1088/19 зроблено такий правовий висновок:

« 84. Суд визнає, що частина друга статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, не регулює питань щодо можливості застосування нормативно- правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним.

85. Суд наголошує на неможливості зобов`язати платника податків виконати положення нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним та таким, що прийнятий поза межами повноважень, не в порядку та спосіб, передбачені законом.

86. Суди попередніх інстанцій врахували правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені у численних рішеннях. Цей Суд неодноразово звертав увагу Держави Україна на ту обставину, що дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання в права особи повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а вручання - пропорційним.

87. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas у. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «ТрГо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

88. Враховуючи викладене, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що визнання протиправним і нечинним у судовому порядку рішення Криворізької міської ради від 12 липня 2017 року N 1862 в оскаржуваній частині унеможливлює його застосування при обчисленні ставок податку з орендної плати саме з моменту його прийняття.».

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.09.2020 №1572 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» в частині затвердження Змін до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823, в частині покладення обов`язку на Операторів газорозподільних систем, операторів газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо назви та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими) та поштової адреси об`єкта споживача».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у рішеннях від 09.11.1999 у справі «Шпачек проти Чеської Республіки», від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції та вимагає, перш за все, щоб заходи мали підстави в національному законодавстві, і відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

Крім того, у рішенні від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що будь-які обмеження, які накладаються, мають базуватися на положеннях основного законодавства. Саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

В рішенні від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків».

За таких обставин, суд приходить до висновку, що абзац 14 пункту 4 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС, в редакції затверджених постановою НКРЕКП від 23.09.2020 №1752 змін до Кодексу газотранспортної системи, який передбачає передачу та використання конфіденційних даних про особисте життя фізичної особи, не можливо реалізувати через відсутність у НКРЕКП необхідного обсягу повноважень та пряму вказівку Конституції на можливість поширення такої інформації виключно на підставі Закону.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд враховує, що статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

В той же час статтею 2 КАС України визначено, що об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси як фізичних осіб, так і права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Крім того, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Позивач надав суду доказів, що він є суб`єктом господарювання, який має ліцензію з постачання електричної енергії на закріпленій території, а відтак може вважатися суб`єктом, на який поширюється дія оскаржуваної постанови НКРЕКП від 23.09.2020 №1572, а отже права, свободи та інтереси позивача порушені відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов Акціонерного товариства «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» в частині визнання протиправним та скасування пункту 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.09.2020 №1572 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» в частині затвердження Змін до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823, в частині покладення обов`язку на Операторів газорозподільних систем, операторів газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо назви та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими) та поштової адреси об`єкта споживача» є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Керуючись статтями 6, 8, 9,72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов Акціонерного товариства «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.09.2020 №1572 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» в частині затвердження Змін до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823, в частині покладення обов`язку на Операторів газорозподільних систем, операторів газотранспортної системи (щодо прямих споживачів) протягом трьох діб надати постачальнику «останньої надії» через інформаційну платформу інформацію щодо назви та ЄДРПОУ (для споживачів, що не є побутовими) та поштової адреси об`єкта споживача».

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на користь Акціонерного товариства «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 540, 00 грн. (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарни протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 11 травня 2021 року.

Позивач: Акціонерне товариство «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ «ХМЕЛЬНИЦЬКГАЗ» (29019, м. Хмельницький, просп. Миру, 41, )

Відповідач: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 19, )

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд 1, )

Суддя Є.В. Аблов