Справа № 310/1923/21
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Справа № 310/1923/21 провадження №ЗП/280/18/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду, за підсудністю з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, оформлене листом №0800-0211-8/1827 від 13.01.2021;

зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років з 29.12.2020.

Ухвалою суду від 12.04.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, а розгляд адміністративної справи призначено без виклику/повідомлення сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у встановленому порядку звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, згідно п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Разом з тим, на думку позивача, їй було протиправно та не обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на те, що вона не має достатньої кількості спеціального стажу. На думку позивача, як станом на 11.10.2017, так і станом на дату звернення за призначенням пенсії, має необхідну кількість спеціального страхового стажу, що виключає можливість відмови у призначенні пенсії. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач у поданому до суду письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що право на пенсію за вислугу років мають працівники, зокрема, закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 01.04.2015 - не менше 25 років; до 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 (дата набрання чинності Законом 2148) - не менше 26 років 6 місяців. Відповідач зазначає, що під час розгляду документів поданих позивачем для призначення пенсії за вислугу років, органом Пенсійного фонду було встановлено, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 склав 25 років 7 місяців 08 днів, загальний страховий стаж 31 рік 1 місяць 14 днів. За таких обставин, відповідач вважає, що ним було правомірно відмовлено у призначенні позивачу пенсії через недостатність спеціального стажу. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з огляду на наступне.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що 29.12.2020 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

13.01.2021 ГУ ПФУ в Запорізькій області складено та направлено на адресу позивача повідомлення, в якому зазначено про прийняте рішення щодо відмови в призначення пенсії згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахування рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, оскільки право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років до 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. Відповідачем зазначено, що спеціальний стаж роботи позивача, як працівника охорони здоров`я, станом на 11.10.2017 складає 25 років 7 місяців 8 днів.

Позивач, не погодившись з правомірністю відмови у призначенні пенсії, звернувся з даним позовом до суду.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015) право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:

50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;

50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;

51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;

51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;

52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;

52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;

53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;

53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;

54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;

54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;

55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

В свою чергу, до запровадження норм, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, пункт «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» був викладений таким чином: право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що єдиною підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років стало те, що спеціальний стаж роботи позивача станом на 11.10.2017 складає 25 років 7 місяців 8 днів при мінімально необхідному 26 років 6 місяців.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набув чинності 11.10.2017.

Статтею 62 Закону №1788 передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно наявної в матеріалах адміністративної справи копії трудової книжки позивача, серії НОМЕР_1 , судом встановлено, що позивач:

з 01.09.1989 по 28.02.1992 - проходила навчання у Бердянському медучилищі;

з 04.03.1992 - перебувала на посадах фельдшера КУ «Андріївська ЦРЛ», КУ «Бердянський районний центр ПМСД», КУ «Мелітопольська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги».

Суд зазначає, що відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 42 Закону Української РСР від 28 червня 1974 року № 2778-VIII «Про народну освіту» професійно-технічні навчальні заклади є основною школою професійно-технічної освіти молоді і формування гідного поповнення робітничого класу. До професійно-технічних навчальних закладів (училищ, професійних шкіл) приймаються громадяни СРСР, які закінчили восьмирічну або середню загальноосвітню школу.

За змістом ч. 1 статті 49 Закону Української РСР від 28 червня 1974 року № 2778-VIII «Про народну освіту» середня спеціальна освіта здійснюється в технікумах, училищах та інших навчальних закладах, віднесених у встановленому порядку до середніх спеціальних навчальних закладів.

Статтею 34 Закону Української РСР від 23 травня 1991 року № 1060-XII «Про освіту», який введений в дію 26 червня 1991 року, до вищих навчальних закладів були віднесені технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 4 червня 1991 року № 1144-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту»:

1. Введено в дію Закон Української РСР «Про освіту» з дня його опублікування, а частину третю статті 11 і статтю 39 - з 1 серпня 1991 року; статті 18 і 19 - з 1 вересня 1991 року; статтю 12, частину п`яту статті 48 у питанні нових умов оплати праці учнів професійно-технічних училищ, частину першу статті 57 у питанні обсягів фінансування наукових досліджень - з 1 січня 1992 року; частину третю статті 27 - з 1 липня 1992 року, статті 24, 36, 37 в частині, що стосується нових документів про освіту та нових кваліфікацій і наукових ступенів, - з 1 вересня 1992 року; останній абзац частини першої статті 52 - з 1 січня 1993 року.

2. До приведення законодавства Української РСР у відповідність із Законом Української РСР «Про освіту» чинні законодавчі та інші нормативні акти Української РСР застосовуються, якщо вони не суперечать цьому Закону.

3. Закон Української РСР «Про освіту» застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону. У правовідносинах в галузі освіти, що виникли до введення в дію цього Закону, права й обов`язки, які виникнуть після введення його в дію, визначаються відповідно до цього Закону.

Згідно із ст.38 Закону України «Про професійну-технічну освіту» від 10.02.1998 №103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Судом встановлено, що позивач закінчила медучилище 28.02.1992, а на посаду за здобутою професією призначена з 04.03.1992, тобто у межах трьох місячного строку, а відповідно час навчання в медучилищі підлягає зарахуванню до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

З урахуванням викладено, після підрахунку спеціального стажу позивача з 01.09.1989 по 28.02.1992, з 04.03.1992 по 11.10.2017, суд дійшов висновку, що спеціальний стаж позивача перевищує 28 років, а відповідно доводи відповідача про недостатність спеціального стажу є безпідставними.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням досліджених судом обставин, відповідачем не доведено наявності обставин, які могли б бути підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

При цьому, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, оформлене листом №0800-0211-8/1827 від 13.01.2021, оскільки такий лист не є рішенням, а по суті є лише повідомленням позивачу про прийняте рішення.

Належним способом захисту порушеного права позивача буде досягнуто шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії та шляхом зобов`язання призначити позивачу пенсії за вислугою років.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 158-Б, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 у призначені пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, з 29.12.2020.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Новікова