Справа № 340/5522/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2021 року м. Дніпросправа № 340/5522/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,
розглянувши в порядку
письмового провадження
в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року (головуючий суддя Черниш О.А.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач), в якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2019 року по 30.10.2020 року включно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2019 року по 30.10.2020 року включно в розмірі 130 040,82 гривень за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

В обґрунтування позову зазначено про те, що в день звільнення з Позивачем не було проведено остаточного розрахунку, оскільки не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 05.12.2016 року по 30.11.2018 року, а також не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік. Лише на виконання рішень судів 12.10.2020 року Позивачу перераховано 1305,17 грн. індексації грошового забезпечення, а 30.10.2020 року перераховано 4602,36 грн. грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Таким чином, фактичний остаточний розрахунок проведено Відповідачем 30.10.2020 року. Позивач стверджує, що Відповідач має нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року по справі №340/5522/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5 909, 88 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.51-55).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с.62-67).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що з урахуванням п. 8 Порядку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27.09.2019 року по 30.10.2020 року, складає 130040,82 грн., проте суд першої інстанції визначив розмір середнього заробітку Позивача у сумі 5909,88 грн., в той же час 5909,88 грн. не є середнім заробітком Позивача у розумінні Порядку.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив обґрунтовано тим, що оскільки моментом остаточного розрахунку із Позивачем є 30.10.2020 року, тому сума середнього заробітку виходячи із принципів співмірності та справедливості має відповідати саме сумі останнього платежу, оскільки саме з цього моменту у Відповідача може виникнути обов`язок компенсації середнього заробітку, в даному випадку, сума останнього платежу становила 4602,36 грн.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України у складі військової частини НОМЕР_1 .

У період проходження військової служби Позивач отримав статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 19.04.2019 року (а.с. 29).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №27-РС від 05.08.2019 року позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №204 від 27.09.2019 року ОСОБА_1 з 27.09.2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 10-11).

У червні 2020 року Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , оскаржуючи дії щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року в адміністративній справі №340/1819/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 05.12.2016 року по 30.11.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 05.12.2016 року по 30.11.2018 року з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяця останнього збільшення тарифної ставки (окладу) (а.с. 13-15).

На виконання цього судового рішення Відповідачем 12.10.2020 року нараховано та перераховано на рахунок Позивача суми індексації у розмірі 1305,17 грн. (а.с. 22).

Також, у червні 2020 року Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , оскаржуючи бездіяльність щодо невиплати йому при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2019 роки.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.09.2020 року в адміністративній справі №340/1820/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період проходження служби за 2019 рік, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.09.2019 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію невикористаної відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період проходження служби за 2019 рік, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.09.2019 року (а.с. 16-20).

На виконання цього судового рішення відповідачем на рахунок позивача 30.10.2020 року зараховано кошти у сумі 4604, 71 грн. (а.с. 21).

Правомірність бездіяльності Відповідача щодо виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2019 року по 30.10.2020 року є предметом судового розгляду у даній справі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Тобто, в даному випадку, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в частині визначення розміру суми середнього заробітку, який підлягає компенсації Відповідачем Позивачу за час затримки розрахунку при звільненні.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновків, зокрема про те, що виходячи з принципів співмірності, розумності та справедливості, належним і достатнім способом захисту порушених прав Позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5909,88 грн., яка є рівноцінною сумі виплат, несплатою яких у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною першою статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище військовослужбовців, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393, Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується, саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати, як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, що, у свою чергу, свідчить про безпідставність доводів Відповідача про нерозповсюдження положень КЗпП України на спірні правовідносини.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в даному випадку день звільнення Позивача (27.09.2019 року), належні останньому суми індексації грошового забезпечення та суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні в загальному розмірі 5909,88 грн. виплачені не були.

Остаточний розрахунок з Позивачем проведено 30.10.2020 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Відповідачем допущено порушення строку розрахунку з Позивачем при звільненні, що є підставою для виплати останньому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, визначаючи розмір відшкодування, передбаченого ст. 177 КЗпП України, суд першої інстанції враховував наступне:

- на момент звільнення Позивача з військової служби він не звертався до Відповідача з вимогою виплатити належні йому суми індексації грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки;

- вирішення спору про нарахування та виплату цих сум у судовому порядку Позивач ініціював лише у червні 2020 року, тобто через 8 місяців після свого звільнення, що вплинуло на тривалість періоду затримки (прострочення) виплати сум індексації та компенсації;

- розмір та істотність частки своєчасно невиплачених сум порівняно із загальним розміром сум, належних Позивачу до виплати при звільненні, та сумою середнього заробітку, розрахованого за період затримки (прострочення) виплати сум компенсації.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування Позивачу, є розмір, який дорівнює сумі, що не була виплачена Позивачу у день звільнення, а саме: 5909,88 грн.

При цьому, доводи Відповідача щодо необхідності застосування для визначення розміру спірного відшкодування саме розміру останнього платежу з виплати Позивачу заборгованості, здійсненого 30.10.2020 року (4602,36 грн.), є безпідставними, оскільки визначальним, в даному випадку, є загальний розмір невиплачених Позивачу сум, належних йому станом на день звільнення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року по справі №340/5522/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова