Справа № 826/8407/17
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року м. Київ №826/8407/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Костенка Д.А., суддів: Вєкуа Н.Г., Мамедової (Шрамко) Ю.Т.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Могила Д.В. звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМС у м. Києві) та Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просить:

1) визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 31.01.2017 №39 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2) визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 14.06.2017 №45-17 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3) зобов`язати ДМС України прийняти та розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Підстави позову: - позивач залишив територію Російської Федерації (далі - РФ) та шукає захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я через переслідування з релігійних причин, а також переслідування з політичних причин по сфабрикованим звинуваченням, а саме ув`язнення та тортури, в умовах систематичних порушень прав людини на території РФ; - приймаючи оспорювані рішення відповідачі не поцікавились актуальною ситуацією в країні походження позивача, не зважаючи на наведені позивачем з цього приводу дані в заяві-анкеті. Крім того, у позові наведено інформацію із загальнодоступних джерел, зокрема, щодо порушень прав людини в Республіці Дагестан.

Представник ГУ ДМС у м. Києві та ДМС України Яроменко А.М. подав заперечення, в яких просить відмовити в позові з таких підстав: - позивач зазначив, що у РФ не зазнавав психологічного та фізичного тиску і не був членом жодної політичної партії та не був учасником політичного життя країни походження; - позивач перебуває у СІЗО з метою подальшої екстрадиції до РФ у зв`язку з обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ, тому його небажання повертатись до країни громадянської належності через побоювання відповідальності не є конвенційною ознакою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - покарання, передбачене за інкримінований злочин, не передбачає смертної кари, тому відсутній елемент серйозної шкоди, передбачений п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; - особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до КК України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, не може бути визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - у розпорядженні Служби безпеки України наявна інфор-мація щодо вчинення позивачем злочинів неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну; - за даними Департаменту Інтерполу та Європолу НП України позивач перебуває у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, пов`язаних з незаконним обігом зброї та наркотичних речовин; - у січні 2012р. позивач покинув РФ та переїхав до Єгипту, у 2014р. - переїхав до Туреччини на декілька місяців, згодом повернувся до країни походження, де отримав Шенгенську візу та покинув країну походження, прямуючи до Європи, звідки потрапив до Туреччини, де проживав з родиною поки не закінчились їхні резидентські візи та на початок 2016р. повернулись до Єгипту, тобто позивач перебував у третій безпечній країні, що відповідно до п. 6 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для невизнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду справи представник позивача Могила Д.В. підтримав позов з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідачів Яроменко А.М. не визнав позов, просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у письмових запереченнях.

Згідно з ч. 4 ст. 122 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник позивача адвокат Могила Д.В. подав письмові пояснення, в яких зазна-чив: - суперечливість наданих РФ екстрадиційних матеріалів на підтвердження факту кримі-нального переслідування позивача; - безпідставність тверджень відповідача щодо причет-ності позивача до злочинів, пов`язаних з незаконним обігом зброї та наркотичних речовин; - необґрунтованість висновку відповідача щодо ненадання позивачем доказів та фактів здійс-нення над ним фізичного насильства чи іншого тиску, внаслідок порушення права позивач на повноцінний розгляд його заяви з наданням доказів і фактів, пояснень і документів; позивач міг пояснити, що неодноразово був затриманий на вулиці представниками ФСБ, з проведенням багаточасових допитів, побиттям тощо.

Ухвалою суду від 30.04.2021 допущено процесуальне правонаступництво ГУ ДМС України у м. Києві та замінено його на Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в СССР Куйбишевська область м. Тольятті, за національністю татарин, сповідує іслам, одружений, має трьох дітей, здобув вищу економічну освіту.

Позивач звернувся із заявою від 12.01.2017 про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з копіями цієї заяви, анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 12.01.2017 (т. 1, а.с. 30-46) позивач змушений був покинути територію РФ через утиски і переслідування державних органів та окремих осіб, через що у нього виникли побоювання за себе та сім`ю. В Україну він приїхав за запрошенням юриста з України виключно з метою отримання захисту в цій країні. Країною постійного проживання зазначив Арабську Республіку Єгипет, м. Каїр.

В анкеті додатково зазначив, що з 2001р. працював індивідуальним підприємцем. Із 2004р. з`явились особи, які створювали йому проблеми. У 2010р. зателефонував співробітник ФСБ і запросив на бесіду, де вимагав грошові кошти, щоб у позивача не було проблем з тим, що він згідний з позицією керівництва країни і висловлювався проти та що він ходив у мечеть на молитви. У 2011р. позивач із сім`єю переїхав в м. Казань, щоб уникнути пере-слідувань. Там все продовжилось і позивач вимушений був покинути Росію, жити в різних країнах і в подальшому просити в другій країні політичного притулку.

У матеріалах особової справи позивача містяться друковані пояснення позивача від 10.01.2017, в яких, серед іншого, зазначається, що з 2003р., коли він займався індивідуаль-ним підприємництвом, змушений був ділитись прибутком з людьми зі злочинного світу зі зв`язками у ФСБ. Після того, як позивач перестав платити кошти вказаним особам, його почало розшукувати та викликати на допити ФСБ РФ. У 2011р. позивач з дружиною переїхав з м. Тольятті в м. Казань до батьків дружини. У тому ж році до дому почали приходити співробітники ФСБ, викликати на допити, допитували його робітників, приходили до його матері у м. Тольятті, звинувачували в якихось злочинах, які він не вчиняв, почався мораль-ний тиск. У 2012р. позивач з дружиною вилетіли до Єгипту, де позивач заснував приватну справу. Коли в Єгипті стало небезпечно, він разом з сім`єю, вилетів до Туреччини на кілька місяців, де сім`я облаштувала побут. У 2014р. позивачу встановлено 2 групу інвалідності. Позивач повернувся в м. Казань. Розуміючи, що знаходитись там небезпечно він переїхав до м. Чебоксари, потім знову повернувся до м. Казань, де отримав Шенгенську візу. Після цього позивач вилетів до Європи, а звідти - в Туреччину, це було на початку 2015р. Згодом до них приєдналась дружина із сином, в Туреччині народилась їхня дочка. Будучи в Туреччині пози-вач дізнався про блокування банківських карток, а його дружина, яка перебувала у м. Казань, дізналась про внесення позивача до списку Росфінмоніторингу. У Туреччині позивач і дружина прожили до завершення резидентських віз у 2016р., після чого вони повернулись до Єгипту. Дружина позивача знайшла контакти адвоката з Канади, але вартість його послуг була непосильна. Усвідомлюючи, що позивача можуть депортувати з Єгипту до РФ, він вирішив вилетіти до України, де просити політичного притулку (т.1, а.с 68-69).

У справі наявна копія заяви компетентним державним органам України від 08.01.2017 від дружини позивача ОСОБА_2 , якою в основному підтверджено наведені вище пояснення позивача (т.1, а.с. 70-72), а також копії скрі-шотів з електронної пошти з перепискою дружини позивача з приводу переїзду на постійне місце проживання до Канади (т. 1, а.с. 91-94)

Також у особовій справі позивача наявна копія нотаріально засвідченої заяви громадя-нина України ОСОБА_3 , яким підтверджено запрошення позивача на приватний візит в період з 26.12.2016 по 26.03.2017 (т.1, а.с. 73).

У ході співбесіди 26.01.2017 позивач зазначив, що у країні походження його звинува-чують у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь в незаконних збройних формувань на території іншої держави). Водночас своєї провини позивач не визнає, вважає своє переслідування політично та економічно вмотивованим через те, що, будучи приватним підприємцем в РФ, не захотів сплачувати кошти органам ФСБ та приватним особам, також стверджує про політичне переслідування в країні громадянської належності через свої висло-влювання проти путінського режиму. Позивач стверджує, що він не може повернутися до РФ через існування загрози його вбивства по проханню злодія в законі або співробітників ФСБ.

Згідно з наявною у справі копією листа Департаменту захисту національної держав-ності Служби безпеки України від 22.05.2017 №5/2/1-9907 позивач до України прибув з території третьої безпечної держави авіарейсом "Стамбул-Київ" у грудні 2016р. легально, з використанням документа громадянина РФ НОМЕР_1. За даними Департаменту Інтерполу та Європолу НП України позивач перебуває у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, пов`язаних з незаконним обігом зброї та наркотичних засобів. Також зазначено, що відомості про участь позивача у діяльності опозиційних партій (політичних рухів), а також пересліду-вання позивача правоохоронними або спеціальними органами РФ за опозиційні політичні переконання, а також про можливість застосування до нього на території РФ жорстокого поводження, що може призвести до порушення його прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відсутні (т. 1, а.с. 220).

Згідно з екстрадиційними матеріалами Управлінням ФСБ РФ по Самарській області здійснюється провадження у кримінальній справі за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь у незаконному збройному формуванні), зокрема у червні-липні 2014р. позивач вступив у військове терористичне формування "Сабрі джаамат", приймав участь в атаці на аеропорт "Матар" у м. Ес-Саура, Сирія.

За результатами розгляду справи позивача ГУ ДМС України в м. Києві 31.01.2017 затверджено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із необґрунто-ваністю заяви та відсутністю умов, зазначених у п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" (т. 1, а.с. 195-201).

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС України в м. Києві видано наказ від 31.07.2017 №39 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1, а.с. 203). Зміст наказу позивачу доведено повідомленням від 01.02.2017 №8 (т. 1, а.с. 204).

Рішенням ДМС України від 14.06.2017 №45-17 відхилено скаргу позивача (т. 1, а.с. 216), про що позивачу направлено повідомлення від 26.06.2017 №152 (т. 1, а.с. 10).

Спірні правовідносини виникли у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та стосуються правомірності рішення відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як визначено у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі в редакції, чинній на час винесення оспорюваних рішень) (далі - Закон №3671):

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побою-вань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, грома-дянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого поперед-нього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону №3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка пот-ребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із ст. 8 Закону №3671 протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення пи-тання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є оче-видно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захис-ту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути нада-но статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо осо-ба не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) націо-нальності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побою-вання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єк-тивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до п.п. 45, 66, 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жерт-вою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на обставини цієї справи і досліджені судом докази, суд вважає правильним і обґрунтованим висновок відповідача про відсутність щодо позивача умов, зазначених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, зважаючи на наступне.

У позовній заяві представник позивача зазначає, що позивач змушений був залишити РФ з огляду на об`єктивні причини, які викликали обґрунтовані побоювання за життя і здоров`я через переслідування з релігійних причин та політичних причин в умовах система-тичних порушень прав людини в РФ.

Проте, у позовній заяві не зазначено фактів і не надано доказів, які б свідчили про переслідування позивача за ознаками релігії та/або за ознаками його політичних поглядів.

Надані відповідачем копії заяви-анкети (анкети, письмових пояснень) позивача, реєстраційного листка і протоколу співбесіди (т. 1, а.с. 30-52, 181-189) не містять фактів, які б свідчили про переслідування позивача за вказаними ним ознаками. Напроти, позивач прямо зазначав, що у РФ він не приймав участь у політичному житті країни; не зазнавав психологічного та фізичного насильства; не був учасником політичних, релігійних, військових або громадських організацій; до нього не застосовувались адміністративні заходи (затримання, арешт); ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю позивача чи його політичними поглядами.

Також позивач не зазначив у заяві (анкеті, письмових поясненнях) і під час співбесіди про наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопо-ширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Водночас відповідач вірно зазначив у висновку, що покарання за інкримінований позивачу злочин, не передбачає смертної кари.

Зазначення позивачем про виклики на бесіди чи на допити, блокування банківських карток, судячи з наданих ним відомостей, пов`язано не з його релігійними чи політичними поглядами, а з кримінальним переслідуванням щодо можливого вчинення ним злочину. При цьому суд відхиляє посилання представника позивача у письмових поясненнях на супереч-ливість наданих РФ екстрадиційних матеріалів, оскільки це не впливає на правильність висновку відповідача про відсутність стосовно позивача умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

Суд відхиляє твердження позивача щодо можливого неправомірного впливу на нього з боку співробітників ФСБ РФ чи інших приватних осіб з метою отримання частки з доходів від підприємницької діяльності, оскільки дані обставини не відносяться до визначених Законом №3671 і Конвенцією ознак біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Посилання у позовній заяві на відомості з мережі Інтернет щодо ситуації у країні походження позивача, які, на думку представника позивача, не були враховані відповідачем, суд відхиляє, оскільки їх належність до позивача, з огляду на час і місце описуваних ним у заяві (анкеті, письмових поясненнях) подій свого життя, не вбачається, тому такі відомості не можуть доводити об`єктивну сторону стверджуваних позивачем побоювань.

При цьому суд нагадує, що відомості про ситуацію у країні походження особи самі по собі не є підставою для висновку про відповідність заявника умовам, передбаченим п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671. Такі відомості є додатковим підтвердженням обґрунтованості суб`єктивних побоювань особи стати жертвою переслідування, тобто об`єктивно підкріплю-вати історію, яка відбулася особисто із заявником.

У справі, яка розглядається, історія позивача не перетинається з тими відомостями, які наведені його представником у позовній заяві, тому не врахування цих відомостей не впливає на обґрунтованість рішення відповідача.

Водночас, розглядаючи справу позивача, відповідач обґрунтовано врахував факти, які стосувались безпосередньо позивача, а саме після виїзду до Єгипту у 2012р. позивач мав можливість вільно повернутись і знову покинути територію РФ, неодноразово легально перетинав кордон РФ, що не свідчить про об`єктивність тверджень позивача щодо побою-вань стати жертвою переслідувань.

Це ж підтверджується й іншими наявними в особовій справі позивача копіями доку-ментів, які видані офіційними органами та установами РФ під час його перебування (повер-нення): закордонного паспорту позивача, виданого у жовтні 2013р. (т. 1, а.с. 60) і паспорту позивача, виданого у березні 2014р. (т. 1, а.с. 112), свідоцтв про народження дітей позивача, які видані у травні 2015р. і в листопаді 2016р. (т. 1, а.с. 65, 66), водійського посвідчення позивача, виданого у березні 2014р. (т. 1, а.с. 106), довідки про встановлення позивачу 2 групи інвалідності, виданої у квітні 2014р. (т. 1, а.с. 108), пенсійного посвідчення позивача, виданого у квітні 2014р. (т. 1, а.с. 109), виписки з медичної картки позивача за періоди 16-20.10.2014, 13-15.11.2014 (т. 1, а.с. 77, 78). Також позивач зазначив, що отримав у м. Казані Шенгенську візу та вилетів до країн ЄС.

До того ж, перед прибуттям до України, позивач тривалий час перебував у Туреччині та Єгипті, відвідував країни ЄС, але з клопотанням про міжнародний захист під час перебу-вання у країнах ЄС та/або у Єгипті позивач не звертався, оскільки вбачав такої потреби. Щодо Туреччини, то згідно з роз`ясненнями ДМС України від 15.03.2018 ця країна не відповідає критеріям третьої безпечної країни, відповідно до п. 22 ст. 1 Закону №3671 (https://dmsu.gov.ua/assets/ files/coi/Turkey/6.pdf).

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає очевидним те, що виїзд позивача з РФ не пов`язаний із суб`єктивними та об`єктивними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками релігії та/або політичних поглядів. Інших ознак, за якими позивач обґрунтовано міг побоюватись стати жертвою переслідувань, ним не зазначалось, а судом таких не вбачається.

Отже, висновок відповідача щодо відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, стосовно позивача є вірним і обґрунтованим, тому відповідачем відповідно до ч. 6 ст. 8 цього Закону прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирі-шення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У письмових поясненнях представник позивача стверджує про необґрунтованість висновку відповідача внаслідок порушення ним права позивача на надання необхідних фактів, доказів, пояснень та документів.

Такі твердження є безпідставними і спростовуються наданою відповідачем копією особової справи позивача, з якої вбачається, що заповнюючи заяву-анкету, анкету і проходя-чи співбесіду, позивач реалізував своє право на звернення щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та скористався реальною можливістю надати відповідачу необхідні детальні пояснення щодо причин виїзду з РФ, зазначити факти і доку-менти, які б свідчили про наявність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

При цьому заява-анкета, анкета підписані 12.01.2017 позивачем і його законним пред-ставником адвокатом Єрмоленком О.В., який діяв на підставі укладеної з позивачем угоди від 02.01.2017 (т. 1 а.с. 55-57), тому у суду відсутні підстави вважати надані позивачем відомості неправдивими чи неповними.

Також вбачається, що відповідач провів 26.01.2017 з позивачем співбесіду за участю представника позивача адвоката Єрмоленка О.В., під час якої позивач мав можливість повідомити відповідачу додаткові факти та їх свідчення.

Отже, відповідач діяв відповідно до вимог ст. 8 Закону №3671 з урахуванням наданих позивачем відомостей та його права на участь у процесі прийняття рішення й у суду відсутні підстави для висновку про порушення чи обмеження відповідачем права позивача на звернення щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, і можливості надати відповідні відомості на підтвердження існування умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

Враховуючи, що оспорюване рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №3671, з урахуванням положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року і Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців та обставин, що мали значення для його прийняття, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого рішення.

Відсутність порушення права позивача на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, підтверджується і тим, що, окрім відсутності стосовно позивача умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671, позивач відповідав й іншій умові, за якої відповідно до ст. 6 цього Закону статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, а саме до прибуття в України позивач перебував у третіх безпечних країнах (країни ЄС, Єгипет).

Отже, підстав для задоволення вимоги про визнання протиправним і скасування рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додатково

З огляду на відмову у задоволенні основної позовної вимоги, то не підлягають задоволенню вимоги про визнання неправомірним і скасування рішення ДМС України від 14.06.2017 №45-17 про відхилення скарги позивача та про зобов`язання ДМС України прийняти та розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які, з огляду на зміст позовної заяви є похідними.

Крім того, дані вимоги не відповідають належним способам захисту порушеного права, оскільки суть спору стосується протиправності рішення територіального органу ДМС щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не права позивача на подання і розгляд по суті ДМС України скарги позивача на рішення територіального органу.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову і відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 9, 90, 241-246, 257-262 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в задоволенні адміністративного позову.

Позивач: громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ;

місце перебування: АДРЕСА_1 (СІЗО);

адреса листування: 04071, м. Київ, вул. Щекавицька, 55, офіс БФ "Право на захист".

Відповідачі:

1) Державна міграційна служба України;

01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, .

2) Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби

у м. Києві та Київській області;

02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Д.А. Костенко

Судді: Н.Г. Вєкуа

Ю.Т. Мамедова (Шрамко)