Справа № 160/13609/20
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2021-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіКоренева А.О.
за участі секретаря судового засіданняБогонос О.А.
представника позивача - Збіглей І.В. представника відповідача - Орленка А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, в якій позивач просить:
визнати протиправним та скасувати наказ Офісу Генерального прокурора від 23 вересня 2020 року №2538ц, що був виданий Генеральним прокурором Венедиктовою І.;
поновити ОСОБА_1 , на адміністративній посаді заступника Генерального прокурора, стягнувши на користь позивача належну заробітну плату за час вимушеного прогулу та допустити судове рішення в цій частині до негайного виконання.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 27.03.2020 року на підставі наказу Генерального прокурора №679ц він був призначений на посаду заступника Генерального прокурора в порядку переведення з прокуратури Житомирської області. 23.09.2020 року на підставі наказу Генерального прокурора №2538ц з формулюванням у зв`язку з ліквідацією наказом Генерального прокурора від 18.09.2020року №84ц посади заступника Генерального прокурора, яку обіймав ОСОБА_1 ...», йому було тимчасово визначено робоче місце в департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора. Таким чином, він був фактично звільнений з займаної адміністративної посади заступника Генерального прокурора з підстав її ліквідації, як штатної одиниці, з цих же підстав відбулось переведення на інше «робоче місце» без визначення посади, котра може бути очевидно нерівнозначною займаній раніше. Позивач вважає, що внаслідок видачі Генеральним прокурором наказу від 23.09.2020 року №2538ц, відбулись істотні зміни в умовах його праці. З наказом Генерального прокурора від 23.09.2020 року №2538 ц позивач не згоден, вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, таким, що був винесений за відсутності для цього достатніх правових підстав, як наслідок, таким, що порушив права та інтереси, позивача, як прокурора та працівника, що обіймав особливо відповідальне становище, сумлінно виконував свої обов`язки перебуваючи на публічній службі. Окрім того, вважає, що своїми діями Генеральний прокурор штучно створив умови та видимість законності для застосування до нього положень п.9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про Прокуратуру», оскільки жодної «ліквідації» займаної позивачем посади фактично не відбулось.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року прийнята справа до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання.
16 листопада 2020 року до суду надійшов від Офісу Генерального прокурора відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що з метою вдосконалення організації роботи Офісу Генерального прокурора, відповідно до вимог ст. ст. 9, 14 Закону, наказом Генерального прокурора від 18.09.2020 № 84шц внесено зміни до штатного розпису Генерального прокурора, затвердженого наказом від 21.12.2020 № 100 шц, а саме, скорочено в штатному розписі Офісу Генерального прокурора одну посаду заступника Генерального прокурора з відповідним фондом заробітної плати, яку зараховано до резерву Офісу Генерального прокурора. З огляду на ліквідацію наказом Генерального прокурора від 18.09.2020 № 84шц посади заступника Генерального прокурора, яку обіймав ОСОБА_1 , наказом Генерального прокурора від 23.09.2020 № 2538ц позивачу тимчасово визначено робоче місце в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора. Вказаний наказ видано в межах і спосіб, визначений законодавством України. Твердження позивача, що таким чином його фактично звільнено з адміністративної посади заступника Генерального прокурора з підстав її ліквідації, та переведено на інше робоче місце без визначення посади, яка може бути очевидно нерівнозначною раніше займаній посаді, а також внаслідок видання оспорюваного наказу відбулись істотні зміни в умовах його праці - не можуть братися до уваги, виходячи з наступного. Правовий механізм звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначено ст. 41 Закону № 1697- VІІ, при цьому наявність підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 цієї статті, для звільнення прокурора з адміністративної посади, встановлюється з дотриманням гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення. Водночас, як вбачається із оспорюваного наказу, вказаний правовий механізм до цих спірних правовідносин не застосовувався, а самого позивача не було звільнено з адміністративної посади заступника Генерального прокурора. В Офісі Генерального прокурора мало місце скорочення кількості заступників Генерального прокурора, при цьому істотні умови праці позивача, а саме розмір оплати праці, режим роботи, найменування посади не змінились. Безпідставними також є доводи позивача щодо застосування Генеральним прокурором, як підстави для його звільнення, положень п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ, з огляду на відсутність юридичного факту звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора, у тому числі, з цієї підстави. Враховуючи викладене, а також те, що наказ Генерального прокурора від 18.09.2020 № 84шц, яким скорочено займану ОСОБА_1 посаду, позивачем не оскаржувався та є чинним, відсутні правові підстави для скасування похідного від нього наказу Генерального прокурора від 23.09.2020 № 2538ц. Водночас, з огляду на те, що позивача із займаної адміністративної посади заступника Генерального прокурора звільнено не було, відсутні також підстави і визначений правовий механізм для його поновлення на цій посаді.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року відкладено підготовче засідання на 21 грудня 2020 року.
08 грудня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не годився із доводами викладеними у відзиві на позов та зазначив, що із змісту наказу Генерального прокурора від 18.09.2020року №84шц, вбачається що він не є персоніфікованим, а носить загальних характер, тому такий наказ не міг бути оскаржений ОСОБА_1 , оскільки, не доводився до його відома та не породжував для нього правових наслідків. Твердження про «похідний характер» оскаржуваного у справі наказу Генерального прокурора від 23.09.2020року №2538ц, на думку позивача, є безпідставними. Позивач вважає, що при видачі оскаржуваного наказу повинні були бути співставленні такі критерії для оцінки діючих заступників, як працівників, їх сімейний стан, склад сім`ї, тривалість безперервного стажу роботи, наявність інших переваг в залишені на роботі, а вже після цього могло прийматись рішення щодо скорочення конкретно визначеного працівника. Однак, цього відповідачем зроблено не було. Так, позивач вказував на декілька юридичних «дефектів», котрі мають місце в оскаржуваному наказі, а саме: його не було звільнено з займаної адміністративної посади заступника Генерального прокурора, хоча вказується про її «ліквідацію» як штатної одиниці і саме тієї, котру обіймав він особисто; фактично відбулось його незаконне переведення на іншу невідому посаду в межах того ж органу прокуратури без письмової згоди на це, посилання в наказі на виконання вимог ст.29 КЗпП додаткове підтвердження цьому адже відповідна кодифікована стаття регламентує правові процедури, що застосовуються саме при початку виконання працівником роботи на новому робочому місці; при переведені, йому було тимчасово визначено «робоче місце» без зазначення посади у відповідному департаменті, котру він повинен обійняти, без письмової згоди на це, як то передбачено ст. 33 КЗпП. Крім того, відповідачем доказів додержання відповідної регламентної процедури при видачі наказів від 18.09.2020 року №84 шц та від 23.09.2020 року №2538 ц відповідачем до відзиву не надано (том 1 а.с. 161-165).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, витребувано від Офісу Генерального прокурора копії документів, на підставі, яких виникла необхідності скорочення чисельності або штату працівників Офісу Генерального прокурора та були покладені в основу при прийнятті наказу Генерального прокурора від 18.09.2020 року №84 шц на виконання вимог пп. 1.13-1.15 Регламенту Генеральної прокуратури України; інформацію про тривалість безперервного стажу роботи інших діючих заступників Генерального прокурора, котрі обіймали адміністративні посади на дату видачі оскаржуваного наказу, тобто станом на 23.09.2020 року; довідку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 за два останні повні робочі місяці позивача, що передували даті видачі оскаржуваного наказу, а саме за липень та серпень 2020 року; документи, щодо розміру посадового окладу ОСОБА_1 на посаді заступника Генерального прокурора станом на 27.03.2020 року, а також документи, щодо розміру посадового окладу ОСОБА_1 станом на 23.09.2020 року (том 1 а.с. 201-202).
22 грудня 2020 року до суду надійшли заперечення Офісу Генерального прокурора на відповідь на відзив. В обґрунтування яких відповідачем зазначено, що саме Генеральний прокурор, відповідно до ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VII), визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, серед іншого: організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій; призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом; затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу; виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України. Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України. Отже, саме до повноважень Генерального прокурора входить затвердження структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора, що, в свою чергу, є його дискреційними повноваженнями. Як на підставу прийняття наказ Генерального прокурора від 18.09.2020 № 84шц містить посилання на норми Закону № 1697-VІІ. Крім того, зазначив, що рішення Генеральним прокурором про звільнення позивача з адміністративної посади заступника Генерального прокурора не приймалося, відповідно правові гарантії, визначені ст. 42 КЗпП України, на які посилається позивач, не застосовувалися. З приводу доводів позивача про «юридичні дефекти» оскаржуваного наказу, зокрема, фактичного переведення позивача без його згоди на іншу роботу, слід зазначили наступне. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1697-VІІ прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі. В Офісі Генерального прокурора мало місце скорочення кількості заступників Генерального прокурора, при цьому істотні умови праці позивача, а саме розмір оплати праці, режим роботи, найменування посади не змінились. Доказом цього є і видання Генеральним прокурором наказу від 18.11.2020 № 87-зц про надання заступнику Генерального прокурора ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати. Відповідач зазначив, що довідку Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 не можливо надати, оскільки фактично після видання Генеральним прокурором наказу від 23.09.2020 № 2538ц позивач жодного дня на визначеному йому робочому місці не перебував. Так, відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки» заступнику Генерального прокурора ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати: - з 24 до 25 вересня 2020 року - на підставі наказу Генерального прокурора від 23.09.2020 № 2747-вц; - з 28 вересня до 27 жовтня 2020 року - на підставі наказу Генерального прокурора від 25.09.2020 № 2791-вц; - з 28 жовтня до 26 листопада 2020 року - на підставі наказу Генерального прокурора від 15.10.2020 № 2965-вц, з 27 листопада до 26 грудня 2020 року - на підставі наказу Генерального прокурора від 20.11.2020 № 3237-вц. Оскільки відсутня подія, до якої застосовується Порядок (звільнення, тимчасове переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижче оплачувану роботу тощо), надавати довідку про розмір середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за 2 останні повні робочі місяці без визначення відповідного періоду неможливо. Проте відповідачем надано розрахунковий лист ОСОБА_1 за 2020 рік, який містить інформацію, зокрема про займану посаду, встановлений оклад, нараховану і виплачену заробітну плату за видами оплат (том1 а.с.231-239).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті у той самий день.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Збіглей Ігора Володимировича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою он-лайн сервісу відеозв`язку «EasyCon» задоволено: допущено учасників процесу до участі у судовому засіданні, яке призначено на 05.05.2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Збіглей Ігора Володимировича про зупинення провадження.
05 травня 2021 року у судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі просив їх задовольнити з підстав викладених у позові та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи викладенні у відзиві на позов та заперченнях.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27 березня 2020 року призначений на посаду заступника Генерального прокурора в порядку переведення з прокуратури Житомирської області на підставі наказу Генерального прокурора № 679ц (а.с. 15).
Наказом Офісу Генерального прокурора № 84шц від 18 вересня 2020 року, скорочено в штатному розписі Офісу Генерального прокурора 1 посаду заступника з відповідним фондом заробітної плати, яку зарахувати до резерву Офісу Генерального прокурора; внести відповідні зміни до штатного розписку Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 100шц.
Наказом Офісу Генерального прокурора № 2538ц від 23 вересня 2020 року, у зв`язку із ліквідацією наказом Генерального прокурора від 18 вересня 2020 року № 84шц посади заступника Генерального прокурора, яку обіймав ОСОБА_1 , тимчасово визначити йому робоче місце в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідування, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадження Офісу Генерального прокурора, за адресою: вул. Різницька, 13/15.
Позивач не погодившись із вказаним наказом Генерального прокурора № 2538ц від 23 вересня 2020 року звернувся до суду із вказаним позовом.
По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі-Закон № 1697-VII).
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1, ч. 9 ст. 39 Закону № 1697-VІІ до адміністративних посад у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частині третій цієї статті) відноситься у тому числі посада заступника Генерального прокурора.
Положеннями п. п. 3, 10 ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону № 1697-VІІ визначено, що Генеральний прокурор, зокрема, призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом; виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України. Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ) (пп. 6 п. 22 розд. II) передбачено, що на адміністративні посади, визначені ч. 1 ст. 39 Закону № 1697-УП, можуть бути призначені прокурори, а також інші особи, які відповідають вимогам, визначеним у ст. 27 Закону № 1697-VІІ. Такі особи з дня призначення на адміністративну посаду набувають статусу прокурора відповідної прокуратури, за винятком випадків, передбачених ч. 10 ст. 39 Закону № 1697-VІІ. Призначення на адміністративні посади, передбачені п. п. 2-6 ч. 1 ст. 39 Закону, здійснюється Генеральним прокурором.
Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої п. п. 2-10 ч.1 ст.39 цього Закону здійснюється Генеральним прокурором з таких підстав: подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням; переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої п. п. 1-3 ч. 3 ст. 39 цього Закону; неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, садових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади; наявність заборгованості із сплати аліментів на утримання дитини, сукупний намір якої перевищує суму відповідних платежів за 12 місяців з дня пред`явлення законодавчого документа до примусового виконання.
Частиною 2 цієї статті Закону визначено, що повноваження прокурора на Адміністративній посаді припиняються в разі: 1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді; 2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора. Так, судом встановлено, що з метою вдосконалення організації роботи Офісу Генерального прокурора, відповідно до вимог ст. ст. 9, 14 Закону, наказом Генерального прокурора від 18.09.2020 № 84шц внесено зміни до штатного розпису Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом від 21.12.2020 № 100шц, а саме, скорочено в штатному розписі Офісу Генерального прокурора одну посаду заступника Генерального прокурора з відповідним фондом заробітної плати, яку зараховано до резерву Офісу Генерального прокурора.
Стаття 9 Закону України «Про прокуратуру», визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, серед іншого: організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій; призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом; затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу; виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.
Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.
Отже, саме до повноважень Генерального прокурора входить затвердження структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора, що, в свою чергу, є його дискреційними повноваженнями.
Таким чином, наказ Генерального прокурора від 18.09.2020 № 84шц щодо внесення зміни до штатного розпису Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом від 21.12.2020 № 100шц, на підставі якого винесено наказ Генерального прокурора від 23.09.2020 № 2538ц, яким позивачу тимчасово визначено робоче місце в Департаменті організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора, прийнятий в межах і спосіб, визначених законодавством повноважень Генерального прокурора.
При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.03.2019 по справі № 756/5243/17, де суд зазначив, що роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду.
Доводи позивача про те, що наказом Генерального прокурора від 23.09.2020 № 2538ц його звільнено з адміністративної посади та переведено на іншу нерівнозначну посаду є безпідставними та спростованні в ході розгляду справи.
Правовий механізм звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначено ст. 41 Закону № 1697-VІІ. При цьому наявність підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 цієї статті, для звільнення прокурора з адміністративної посади, встановлюється з дотриманням гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.
Водночас, як вбачається із оспорюваного наказу, вказаний правовий механізм до цих спірних правовідносин не застосовувався, а самого позивача не було звільнено з адміністративної посади заступника Генерального прокурора.
Судом встановлено, що позивачем після 23 вересня 2020 року неодноразово подавались заяви про надання відпусток без збереження заробітної плати, на підставі, яких були прийняті накази про надання відповідних відпусток, саме заступнику Генерального прокурора Любовичу А.О. ( том 1 а.с. 128-132).
Крім того, на підставі наказу № 87-зц від 18 листопада 2020 року, надана матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати (грошового забезпечення) заступнику Генерального прокурора Любовичу Андрію Олександровичу (том 1 а.с. 238-239).
Так, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У пункті 8 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.
Висновки аналогічного змісту наведені у постанові Верховного Суду України від 07.02.2017 по справі N 21-3072а16, постанові Верховного Суду по справі № 272/6304/17 від 16.07.2020р., № 820/1913/17 від 09.09.2020року і суд не вбачає підстав відступати від них.
Водночас, суд зауважує, що під час розгляду справи позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення його прав і законних інтересів при прийнятті спірного наказу.
Крім того, в ході розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що наказом Генерального прокурора № 2-дц від 24 лютого 2021 року звільнено заступника Генерального прокурора ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури з 25 лютого 2021 року. Таким чином, позивачем до матеріалів справи не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів звільнення із адміністративної посади або переміщення на нерівнозначну посаду на підставі оскаржуваного наказу від 23 вересня 2020 року. .
Доводи позивача щодо заходів впливу з метою спонукання його до звільнення у зв`язку з чим відбувались зміни розподілу обов`язків між заступниками Генерального прокурора у період з липня по вересень 2020 року, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами.
Так, відповідно до п. 6-1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1697-VII Генеральний прокурор здійснює розподіл обов`язків між першим заступником та заступниками Генерального прокурора. Частиною 2 ст. 9, ст. 17 Закону № 1697-VII визначено, що Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України. Такі акти є обов`язковими до виконання усіма прокурорами.
На виконання цих положень п. 7 наказу Генерального прокурора від 07.08.2020 № 365 «Про загальні засади організації роботи в органах прокуратури України» врегульовано, що розподіл обов`язків між керівництвом Офісу Генерального прокурора визначається наказом Генерального прокурора. Відтак Генеральним прокурором на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом видано зазначені позивачем накази від 14.07.2020 № 322 (зі змінами, внесеними наказом від 22.07.2020 № 331) та від 29.07.2020 № 342 про розподіл обов`язків між керівництвом Офісу Генерального прокурора. При цьому, кожен наступний наказ, змінював розподіл обов`язків між усім керівництвом Офісу Генерального прокурора, а не тільки позивача.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, у тому числі і аргументи учасників справи щодо процедури внесення змін до штатних розписів та прийняття спірного наказу, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відтак, позовні вимоги про скасування наказу Офісу Генерального прокурора від 23 вересня 2020 року №2538ц, задоволенню не підлягають, а вимоги про поновлення позивача на посаді є похідними, а тому також залишаються без задоволення.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Судові витрати не підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст. ст. 5,9, 77, 90, 139, 242-248, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 травня 2021 року.

Суддя А.О. Коренев