Справа № 420/1694/21
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 р. Категорія 105000000м.ОдесаСправа № 420/1694/21
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Департамент патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови № 63485220 від 29.01.2021р. про закінчення виконавчого провадження, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Департамент патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови № 63485220 від 29.01.2021р. про закінчення виконавчого провадження, мотивуючи його тим, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки відповідач невірно застосував норму п. 5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин. Для застосування вказаної норми необхідна наявність скасованого рішення, проте законодавством не передбачено скасування постанов поліції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) від 29.01.2021р. про закінчення виконавчого провадження № 63485220. Стягнуто з Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) судовий збір у розмірі 908,00 грн. та суму витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині витрат на правову допомогу та в скасованій частині ухвалити нове рішення про стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що стягуючи витрати на правову допомогу лише в частині, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, а тому суд не мав вирішувати питання про зменшення витрат на правову допомогу.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що постановою старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Хоменко Єлизаветою Володимирівною про закінчення виконавчого провадження від 29.01.2021р. на підставі п. 5 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження № 63485220 з примусового виконання постанови Департаменту патрульної поліції 1АВ №00609833 від 28.07.2020р. про стягнення коштів з ОСОБА_1 у розмірі 510,00 грн. (а.с. 7).

Підставою для прийняття зазначено факт надходження листа Департаменту патрульної служби Національної поліції України від 19.01.2021р. (вих. №880/41/27/03-2021) з повідомленням про скасування постанови 1АВ №00609833 від 28.07.2020р. щодо ОСОБА_1 .

19.01.2021р. Департаментом патрульної служби Національної поліції України(вих. №880/41/27/03-2021) повідомлено старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Хоменко Єлизавету Володимирівну про те, що адміністративні постанови, в тому числі, серії 1АВ №00609833, винесені стосовно ОСОБА_1 не набули чинності в установленому законодавством порядку, у зв`язку з чим викладено прохання повернути виконавчі документи без виконання (а.с.8).

18.01.2021 року листом вих. №846/41/27/03-2021 Департамент патрульної поліції Національної поліції України повідомив позивача, що у Департаменті патрульної поліції відповідно до п. 7 ст. 247, ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення скасовано постанови, у тому числі, серії 1АВ №00609833 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, винесені стосовно ОСОБА_1 . Крім того проінформовано про закриття справ за вказаними постановами (а.с.9).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції зазначив, що виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту вимог апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно із ч.ч.1-4 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів адміністративної справи убачається, що 02 лютого 2021 року між позивачем, ОСОБА_1 , та адвокатом, ОСОБА_2 , було укладено договір про надання правової допомоги № 16 від 02 лютого 2021 року.

В підтвердження доказів надання правової допомоги було надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаний адвокатом від 08.02.2021 року, акт прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг), рахунок на оплату за виконані роботи (надані послуги).

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року справа №826/856/18.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.01.2019 р. у справі №9901/350/18.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

У відповідних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Баришевський проти України» від 26.02.2015, заява № 71660/11 (п.95), «Гімайдуліна та інші проти України від 10.12.2009 року ( п.п.34-36), «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, заява 72277/01 (п.80), «Меріт проти України» від 30.03.2004 року (п.88), Суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим .

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Таким чином, за результатами аналізу наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України та Закону 5076-VI, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката обмежений їх співмірністю із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до стягнення суми понесених витрат із критеріями, встановленими ч. 5 ст. 134 КАС України суд першої інстанції вірно зазначив, що дана справа є справою незначної складності; позовна заява фактично складена на 5 аркушах; предметом оскарження є постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження від 29.01.2021р. ВП № 63485220 з примусового виконання постанови Департаменту патрульної поліції 1АВ №00609833 від 28.07.2020р. про стягнення коштів з позивача у розмірі 510,00 грн.; розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що жодного обгрунтування вартості за надані послуги, враховуючи їх неоднаковість та складність (детальне з`ясування обставин справи, узгодження повноважень адвоката по представництву інтересів клієнта, укладання з клієнтом договору про надання правничої допопомоги, дослідження та аналізування доказів, підготовка позову та інше) не містить, ані заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, ані інші процесуальні документи позивача.

З огляду на зміст документів, що подані представником позивача адвокатом Руссу А.П. до суду, складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що гонорар адвоката у цій справі не є співмірним та розумним, а розмір такого гонорару є необґрунтованим відносно наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

У постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Разом з тим, справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

Відповідач подав до суду першої інстанції заперечення на клопотання про долучення доказів, які надавав позивач на підтвердження витрат на правничу допомогу. Суд першої інстанції письмові заперечення відповідача дослідив на предмет обґрунтованості доводів щодо неспівмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та надав оцінки аргументам відповідача, а тому твердження апелянта про те, що суд не мав вирішувати питання про зменшення витрат на правову допомогу є безпідставними.

За таких обставин, аналізуючи документи, надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу (правову) допомогу, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, враховуючи незначну складність справи, помірний обсяг виконаних адвокатом робіт відповідно до їх переліку, розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення сторін та інші критерії оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч.5 ст. 134 КАС України суд першої інстанції правомірно зазначив про необхідність часткового задоволення клопотання представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн., замість 14000 грн. як вказано у клопотанні, у зв`язку з необґрунтованістю даної суми.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі № 420/1694/21, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.