Справа № 300/3924/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3924/20 пров. № А/857/6791/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 300/3924/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування фінансових санкцій та розпорядження про анулювання ліцензії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Главачем І.А. в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області 08.02.2021 року за правилами спрощеного позовного провадження, повний текст судового рішення складено 12.02.2021), -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі також ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (надалі також ГУ ДПС в Івано-Франківській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування рішення від 21.12.2020 № 00/7308/0901 про застосування фінансових санкцій та розпорядження від 21.12.2020 № 571-р «Про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, із посиланням на відповідні норми права та твердження, покликається на те, що податковим органом отримано від Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області копії матеріалів адміністративної справи за фактом продажу працівником позивача за місцем здійснення ним своєї підприємницької діяльності слабоалкогольних напоїв особам, які не досягли 18 років, що є підставою для застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу та анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, а відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Позивач був належним чином, відповідно до положень глави 7 розділу I КАС України, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем, провадить свою підприємницьку діяльність в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , де здійснює роздрібну торгівлю алкогольними напоями на підставі ліцензії Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, реєстраційний № 1903106 від 23.10.2019, з терміном дії з 25.10.2019 до 25.10.2020.

22.07.2020 старшим інспектором ювенальної превенції Івано-Франківського відділу поліції складено протокол про адміністративне правопорушення, яким встановлено факт продажу громадянкою ОСОБА_2 в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, трьох пляшок слабоалкогольного напою сидру «Сомерсбі», 0,5 л., неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21.12.2020 Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, на підставі адміністративної справи № 8195/9 від 02.12.2020 прийнято рішення про застосування фінансових санкцій № 00/7308/0901 від 02.07.2019 та розпорядження про анулювання позивачу ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями № 571-р від 21.12.2020.

Позивач, вважаючи протиправними та такими, що підлягають скасуванню зазначені вище рішення та розпорядження, звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неможливо підтвердити факту продажу алкогольних напоїв та вчинення правопорушення, за яке щодо позивача застосовано фінансові санкції та анульовано ліцензію у зв`язку із відсутністю розрахункового документу, а також судового рішення про притягнення до адміністративної відповідальності за продаж алкогольних напоїв неповнолітнім.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами визначає Закон України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (надалі також - Закон № 481/95-ВР; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 15-3 Закону № 481/95-ВР забороняється продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів особам, які не досягли 18 років. Продавець пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових або тютюнових виробів зобов`язаний отримати у покупця, який купує вказані товари, паспорт або інші документи, які підтверджують вік такого покупця, якщо у продавця виникли сумніви щодо досягнення покупцем 18-річного віку. У разі відмови покупця надати такий документ продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових або тютюнових виробів такій особі забороняється.

Статтею 17 Закону № 481/95-ВР визначено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Порядок застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 червня 2003 року № 790 (надалі також - Порядок № 790; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що до суб`єктів підприємницької діяльності, винних у вчиненні порушень, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірах, передбачених статтею 17 Закону № 481/95-ВР.

У разі порушення вимог статті 15-3 цього Закону до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у виді штрафу в розмірі 6800 гривень. Таким чином, заборона продажу слабоалкогольних напоїв особам, які не досягли 18-ти років та наділення продавця правом отримувати у покупця документи, які підтверджують його вік, спонукає суб`єкта господарювання дотримуватися відповідного рівня обачності, який би унеможливлював порушення чітко визначеної заборони продавати неповнолітній особі зазначену продукцію, а відсутність у продавця сумніву щодо віку покупця та продаж, у зв`язку з цим, забороненого товару неповнолітній особі не може бути підставою звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності.

При цьому Закон № 481/95-ВР не пов`язує відповідальність суб`єкта господарювання з тим, хто саме здійснив продаж алкогольного напою неповнолітній особі (офіціант, бармен, реалізатор чи інший працівник господарської одиниці), а достатнім є встановлення факту продажу забороненого товару неповнолітньому особою, яка перебуває у трудових відносинах із суб`єктом господарювання.

Згідно з абзацом 8 частини 49 статті 15 Закону № 481/95-ВР ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного письмового розпорядження на підставі порушення вимог статті 15-3 цього Закону щодо продажу алкогольних напоїв, тютюнових виробів особам, які не досягли 18 років або у не визначених для цього місцях.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (надалі також - Закон № 265/95-ВР) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Статтею 2 Закону № 265/95-ВР визначено, що розрахунковим документом є документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним доказом факту продажу товару суб`єктом господарювання є розрахунковий документ встановленої форми та змісту (касовий або товарний чек) з його обов`язковими реквізитами (найменування фізичної особи - підприємця та адреса торгової точки; ідентифікаційний код; кількість, ціна та назва товару; ціна за одиницю товару; форма і сума оплати; загальна сума придбаних товарів тощо).

Відповідачем до матеріалів справи не надано жодного розрахункового документу, що підтверджує факт продажу продавцем ОСОБА_2 трьох пляшок слабоалкогольного напою сидру «Сомерсбі», 0,5 л., неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 саме в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 , де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції бере до уваги також те, що матеріали правоохоронних органів щодо недотримання суб`єктами підприємницької діяльності вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про виробництво та обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів є самостійно підставою для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій, передбачених статтею 17 Закону № 481/95-ВР.

У той же час, для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій, передбачених статтею 17 Закону № 481/95-ВР та розпорядження про анулювання ліцензії у відповідача мають бути документи, які фіксують об`єктивну та суб`єктивну сторону правопорушення, оскільки застосування вказаних штрафних санкцій можливе лише за умови встановлення та доведення складу правопорушення.

Відповідно до статті 156 Кодекс України про адміністративні правопорушення (надалі також КУпАП; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушення працівником підприємства (організації) торгівлі або громадського харчування правил торгівлі пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями і тютюновими виробами, а саме: торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями або тютюновими виробами в приміщеннях або на територіях, заборонених законом, або в інших місцях, визначених рішенням відповідного органу місцевого самоврядування, як таких, де роздрібна торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями або тютюновими виробами заборонена, а так само торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями або тютюновими виробами через торгові автомати чи неповнолітніми особами, а також продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв або тютюнових виробів особі, яка не досягла 18 років, або продаж тютюнових виробів в упаковках, що містять менш як 20 сигарет або цигарок, чи поштучно (крім сигар), або торгівля пивом (крім безалкогольного), алкогольними, слабоалкогольними напоями, винами столовими у заборонений рішенням відповідного органу місцевого самоврядування час доби, - тягне за собою накладення штрафу від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з частиною першою статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частин першої та другої статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

У даному випаду, суд не надає оцінку того, чи є надіслані матеріали правоохоронних органів достатніми для притягнення позивача до відповідальності, передбаченої статті 156 КУпАП. У межах спірних правовідносин оцінці підлягають оскаржені рішення відповідача у контексті того, чи доводять (встановлюють) такі матеріали правомірність дій суб`єкта владних повноважень.

Матеріали цієї справи не містять доказів притягнення громадянки ОСОБА_2 , яка є продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, до відповідальності за статтею 156 КУпАП, а саме: постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів звертає увагу, що саме постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є належним доказом вчинення позивачем інкримінованого вчинку, тоді як відповідачем прийнято оскаржені рішення та розпорядження лише на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, який не є безумовним доказом вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою статті 156 КУпАП.

Наявна у справі постанова від 13.10.2020 року № 10/592 (а.с. 49) лише підтверджує, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 і вина її у вчиненні продажу алкогольних напоїв неповнолітньому не встановлює.

Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій скаржник не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 804/968/17 безпідставні, оскільки вони стосуються відмінних від справи, що розглядається, обставин.

Зокрема, у названій постанові Верховний Суд виходив із правомірності позбавлення ліцензії суб`єкта господарювання при підтвердженні продажу алкоголю неповнолітній особі фіскальним чеком та постанови адміністративної комісії, якою встановлена вина відповідної особи в такому продажі.

Згідно зі статтею 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Отже, оскільки відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості винесеного рішення та розпорядження, з урахуванням вимог, визначених частиною другою статті 19 Конституції України, частиною третьою статті 2 КАС України, а тому, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі також ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: ЄСПЛ нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У пункті 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також ЄСПЛ в пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове - рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 300/3924/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 13.05.2021