Справа № 280/3759/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2021 року м. Дніпросправа № 280/3759/20
(суддя Бойченко Ю.П., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №280/3759/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 червня 2020 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, згідно з яким просить:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 по 24.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.06.2019, та зобов`язати нарахувати і виплатити зазначену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 16.02.2017 по 24.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.06.2019;
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки розрахунку та виплати при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в передбачений законодавством строк;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 24.06.2019 по день подання вказаної позовної заяви - 02.06.2020, у розмірі 115 840 гривень 48 копійок за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 24.06.2019 позивача звільнено з військової служби, проте йому не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та не виплачено при звільненні грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.
Також позивач зазначає, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідачем сум, що належали до виплати позивачу при звільнені, відповідач повинен здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку з 24.06.2019 року по 02.06.2020 року
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року, у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 по 23.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2019 та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 по 23.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2019.
Визнав протиправними дії відповідача щодо затримки розрахунку та виплати при звільненні позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.06.2019 по 02.06.2020 у розмірі 113 215 (сто тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для задоволення вимог позивача щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповного з`ясування судом обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю, в іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.
В апеляційній скарзі зазначає про те, що позивач не подавав рапорт про виплату компенсації йому за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Вказана компенсація не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, тому на неї не поширюються положення ст.ст.116,117 КЗпП України.
Звертає увагу на не співмірність сум заборгованості та стягнутої судом суми середнього заробітку.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач посилаючись на безпідставність доводів відповідача в апеляційній скарзі, просить у її задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач у період з 23.06.2016 по 24.06.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України та набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 16.02.2017 серії НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 24.06.2019 №144 позивача, звільнено у запас наказом від 21.06.2019 №26 о/с у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23.06.2019.
Відповідно до наказу від 24.06.2019 №144 позивачу грошова компенсація за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій не виплачувалася.
Представник позивача звернувся до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із адвокатським запитом від 03.05.2020 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та про надання інформації про дату та суму нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Листом від 15.05.2020 №3/33/32/2-1267/14-АЗ відповідач повідомив, що командування військової частини не може здійснити виплати за цей вид відпустки, оскільки ОСОБА_1 на час звільнений з військової служби та під час її проходження із відповідним рапортом не звертався. Також листом повідомлено, що грошову компенсацію за неотримане речове майно виплачено позивачу в березні 2020 року в сумі 3 838,57 грн. відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 23.03.2020 №210.
Зазначена обставина відбулась 27.03.2020 року, що не заперечується сторонами, та підтверджується письмовим доказом (а.с. 27).
При цьому, суд першої інстанції правильно визначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 24.06.2019 №144 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23.06.2019, отже грошову компенсацію необхідно обчислювати за період та виходячи з грошового забезпечення станом саме на 23.06.2019, а не 24.06.2019.
Правомірність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій та компенсації за неотримане речове майно зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 24.06.2019 по 02.06.2020 року включно, є предметом спору переданого на вирішення суду.
Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача йому протиправно не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 р по 24.06.2019 р, а тому слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу за цей період грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Крім того, виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове при звільненні відбулась з затриманням, зазначене є підставою для задоволення вимог позивача щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII Про оборону України (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.
З огляду на зазначене, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 року по 23.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2019, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 по 23.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2019 та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу зазначену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 по 23.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2019.
Проте, суд першої інстанції, зобов`язавши відповідача нарахувати і виплатити зазначену грошову компенсацію позивачу за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, безпідставно визнав протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 року по 23.06.2019, не конкретизувавши, що це стосується додаткової відпустки.
Щодо вимог про визнання протиправними дій відповідача відносно затримки розрахунку та виплати при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в передбачений законодавством строк слід зазначити наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.
Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.
Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17.
Між тим, встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи свідчать про те, що позивач отримав від відповідача 27.03.2020 року грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.
Отже, на момент звернення позивача до суду з цим позовом права позивача на отримання суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідачем порушено не було, тому воно не підлягає судовому захисту.
Таким чином вимога позивача про визнання протиправними дій відповідача відносно затримки розрахунку та виплати при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в передбачений законодавством строк, задоволенню не підлягає.
Однак враховуючи те, що відповідач в частині задоволення цих двох позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржує, та навіть просить залишити його без змін, крім того і позивач не оскаржує те, що судом першої інстанції не визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні саме додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд апеляційної інстанції позбавлений права на скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.
Стосовно вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за період затримки виплати належної позивачу сум грошової компенсації за неотримане речове майно та сум грошової компенсації за дні додаткової відпустки слід зазначити наступне.
З системного аналізу чинного законодавства вбачається, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч. 6 ст. 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навивши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ст. 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З вказаного вбачається, що передбачений ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Проте на час звернення позивача до суду з позовом щодо нарахування та виплати середнього заробітку передбаченого ст. 117 КЗпП України, остаточний розрахунок по виплаті належних позивачу сум при звільненні (складовими яких є сума грошової компенсації за неотримане речове майно так і сума грошової компенсації за дні додаткової відпустки,) ще не відбувся, оскільки суму грошової компенсації за дні додаткової відпустки позивачу на час звернення до суду з позовом ще не виплачено.
Таким чином, враховуючи відсутність такої юридично значимої обставини, як факта проведення з позивачем остаточного розрахунку, підстави для застосування до відповідача відповідальності, саме за період передбачений ст. 117 КЗпП України, на час розгляду цієї справи в суді відсутні.
Отже, права особи на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, передбаченого ст. 117 КЗпП України відповідачем, ще не порушено.
Згідно зі статтею 5 КАС України, судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Враховуючи те, що відповідач не відмовляв позивачу у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як наслідок питання щодо його виплати відповідачем не вирішувалося, суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо передчасності цих позовних вимог, оскільки в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з порушенням судом норм матеріального права, та прийняти в цій частині нову постанову якою у задоволені цих позовних вимог відмовити.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктом 4 частини 1 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №280/3759/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 16.02.2017 по 23.06.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.06.2019 та у задоволені позову в цій частині вимог відмовити.
В інший частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №280/3759/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 11 травня 2021 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко