Справа № 120/920/21-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2021-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 травня 2021 р. Справа № 120/920/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 )

до: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (, адреса: вул. Театральна, 10, м. Вінниця, Вінницька область, 21000)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, рішення відповідача від 27.11.2020 року № 0501.4.1/20519-20 про скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 14.09.2010 року № 26/4538 про набуття громадянства України за територіальним походженням у зв`язку із тим, що громадянство набуто внаслідок відсутності підтвердження факту проживання батька на території України до 24.08.1994 року. Вважаючи, що вказане рішення прийнято безпідставно та необґрунтовано, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.02.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

26.02.2021 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог наказів ДМС України від 02.06.2020 року № 42/аг та від 03.11.2020 року № 82/аг, в Державній Міграційній службі України здійснено перевірку законності набуття позивачем громадянства України, в ході якої встановлено що він набув громадянство України за територіальним походженням шляхом обману.

Так, при подачі заяви та документів для оформлення набуття громадянства України заявником було зазначено факт постійного проживання свого батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України до 24.08.1991 року - у період часу з 26.08.1984 року по 15.09.1986 року на території Банилів-Підгірнівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, та надано довідку вказаної сільської ради від 24.12.2009 року № 186 в якій зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав та був прописаний у вказаний період часу та території цієї сільської ради. За результатом розгляду вказаної заяви та поданих документів, рішенням Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 14.09.2010 року № 26/4538 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Республіки Молдова, набув громадянство України.

Під час проведення перевірки законності набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було отримано довідку Банилово-Підгірнівського Старостинського округу Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16.11.2020 року № 474, в якій повідомлено, що у погосподарських та будинкових книгах Банилово-Підгірнівського старостату, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - не значиться.

Зазначена інформація стала підставою для прийняття спірного рішення відповідача.

Разом з тим, твердження позивача, про неправомірність прийнятого рішення в зв`язку з відсутністю відповідного рішення компетентних органів про визнання ОСОБА_1 винним у підробці документів, представник відповідача вважає недоречними, так як перевіркою було встановлено невідповідність лише наданої інформації, а ніяк не фальшивість наданого документа.

Враховуючи зазначене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.

26.02.2021 року на адресу суду від представника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшли заява про розгляд адміністративної справи за правилами загального позовного провадження та заява про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Сторожинецьку міську раду Сторожинецького району Чернівецької області.

Ухвалами Вінницького окружного адміністративного суду від 15.03.2021 року в задоволенні заяв Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відмовлено.

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , 1968 року народження, уродженець с. Барбоєні, Ніспоренського району Республіки Молдова, набув громадянство України рішенням ВГІРФО ГУ МВС України від 14.09.2010 року № 26/4538 на підставі частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України".

27.11.2020 року рішенням Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 27.11.2020 року № 0501.4.1/20519-20 скасовано вказане рішення від 14.09.2010 року № 26/4538 у зв`язку із тим, що громадянство набуто внаслідок відсутності підтвердження факту проживання батька на території України до 24.08.1994 року.

Вважаючи це рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб встановлено Законом України від 18.01.2001 року №2235-III "Про громадянство України" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №2235).

Статтею 1 Закону №2235 визначено, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 8 Закону №2235 передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Згідно з вимогами статті 17 Закону №2235 громадянство України припиняється: внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Пунктом 2 частини першої статті 19 Закону №2235 передбачено, що підставами для втрати громадянства України є, зокрема, набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Відповідно до положень статті 21 Закону №2235 рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006) (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок №215).

Вказаним Порядком №215 визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Так, пунктом 44 Порядку №215 визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Згідно пункту 88 Порядку №215 для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону органами міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи: подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Так, пунктом 96 Порядку №215 подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, стосовно особи, яка проживає в Україні, готується територіальним підрозділом Державної міграційної служби України, до якого цією особою подавалися документи щодо оформлення набуття громадянства України.

Подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України разом із документами, передбаченими підпунктом "б" пункту 88 цього Порядку, надсилається до територіального органу Державної міграційної служби України.

Пунктом 97 Порядку №215 зазначено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується керівником територіального органу Державної міграційної служби України або його заступником.

Повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у тижневий строк надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, яким було внесено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня одержання повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України повідомляє про це відповідну особу у письмовій формі із зазначенням причин скасування такого рішення.

З аналізу наведених правових норм слідує, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства відбувалося на підставі документів, які підтверджували, що особа набула громадянство України за територіальним походженням шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, що унеможливлює набуття громадянства України.

Отже, скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує наявності достатніх та належних доказів щодо встановлення факту подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Під час розгляду матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що оскаржуване рішення від 27.11.2020 року прийнято відповідачем на підставі інформації, отриманої під час проведення перевірки законності набуття громадянства України позивачем, а саме довідки Банилово-Підгірнівського Старостинського округу Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16.11.2020 року № 474, згідно якої, у погосподарських та будинкових книгах Банилово-Підгірнівського старостату, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - не значиться.

Натомість, з інформації, отриманої позивачем за результатом розгляду адвокатського запиту від 11.01.2021 року № 3, наданої листом Банилово-Підгірнівського Старостинського округу Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 21.01.2021 року вбачається, що інформація про зареєстрованого громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у погосподарських книгах не збереглася. Разом з тим, вказаним листом наголошено, що інформація, зазначена в довідці від 24.12.2009 року № 186 правомірності не втрачає, за відсутності документу на підставі якого її видано.

Враховуючи встановлені обставини, суд звертає увагу на те, що Кримінальним кодексом України передбачено покарання за підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів, що врегульовано статтею 358 даного Кодексу.

Відповідно до абзаців першого-другого статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, що рішення про оформлення громадянства України особі, яка набула це громадянство, зокрема, на підставі статті 8 Закону №2235, може бути скасовано лише за встановлення та беззаперечного доведення певних обставин, а саме, встановлення у передбаченому чинним законодавством порядку факту набуття громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, при цьому ці обставини мають бути доведені належними та допустимими доказами, якими, в даному випадку є відповідний вирок суду.

Отже, скасування рішення про оформлення набуття громадянства потребує доведеності та наявності письмових доказів щодо встановлення факту подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Під час розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу, який би беззаперечно доводив факт, що ОСОБА_1 набуто громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно з приписами статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки підробка документів є кримінально караним діянням, встановлення даного факту має підтверджуватись виключно вироком суду в рамках кримінального провадження, а відтак, до набрання вироком законної сили, особа не може вважатися такою, що скоїла підробку документу.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 820/1293/16, від 31.03.2020 року у справі №826/15115/17.

Враховуючи те що, факт набуття позивачем громадянства, шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту не встановлено у судовому порядку, не може слугувати достатньою правовою підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, суд дійшов висновку про передчасність прийнятого відповідачем оскаржуваного рішення з цих підстав.

Доказів того, що копії документів, які, при цьому, надані представником відповідача, містять свідомо неправдиві відомості або є фальшивими, останнім не надано, а іншого з матеріалів справи не вбачається.

Окрім вказаного, посилання відповідача на повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 18.02.2021 року № 0501.4.1-1062/05.1-21 про виявлення ознак кримінального правопорушення, яким відповідач звернувся до Державного Бюро Розслідувань, не можуть бути визнаними належними та допустимими доказами в межах оцінки правомірності прийнятого відповідачем рішення про скасування рішення про оформлення громадянства України за територіальним походженням, як в силу статті 62 Конституції України, так і в силу положень Закону №2235 та Порядку №215.

Також, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, а Законами України від 22.02.2000 року №1484-ІІ, від 28.11.2002 року №318-ІV, від 09.02.2006 року №33435-ІV ратифіковано протоколи № 6, 12, 13, 14 до Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477- ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Верховенство права є одним з головних та важливих засобів досягнення внутрішньої мети права - забезпечення пріоритету природних прав людини. Принцип верховенства права є концентрованим виразом юридичних гарантій досягнення індивідами своїх цілей при укладенні суспільного договору, а за допомогою його дії діяльність держави спрямовується на виконання мети - утвердження і забезпечення прав людини.

Європейським судом з прав людини у рішеннях неодноразово вказувалося, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Статтею 8 Конвенції державу зобов`язано поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

Право на справедливий суд, яке гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права. Він знаходить своє відображення у джерелах права ЄС і застосовується у практиці ЄСПЛ, є спільним для правопорядків держав - членів ЄС і набуває поширення у праві України.

У світлі наведених принципів ЄСПЛ зазначає, що кожне виправдане втручання має спиратися на закон. Відповідно до судової практики Європейського суду це означає не лише наявність підстав для втручання в національному законодавстві, але й додержання таким законодавством певних вимог. Зокрема, воно має бути доступним для тих, кого зачіпає, наслідки його застосування мають бути передбачуваними і таке законодавство повинно відповідати принципові верховенства права.

В свою чергу, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Закон має бути таким, щоб особи, на яких він може вплинути, могли передбачити можливі рішення на основі цього закону і відповідним чином коригувати свою поведінку.

У справі "Мелоун проти Сполученого Королівства" Європейським судом зазначено, що вимога передбачуваності означає, що закон має бути достатньо чітким у своїх положеннях, щоб громадяни усвідомлювали обставини і умови, за яких органи влади, уповноважені застосовувати втручання в право на повагу до приватного життя.

Судом дотримується думка, що словосполучення "згідно з законом" не просто відсилає до національного законодавства, а й пов`язане з вимогою якості "закону", тобто вимогою дотримання принципу верховенства права, про що прямо йдеться у преамбулі Конвенції. Отже, цей вислів означає, - і це випливає з предмета і мети статті 8, - що в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані пунктом 1.

Крім того, ЄСПЛ зазначено, що втручання має бути не лише здійснено згідно з законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняттям необхідності передбачено, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі "Кемпбелл проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року, пункт 44).

Судом має бути перевірено, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

З урахуванням вищенаведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд зазначає, що втручання відповідача у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не дотримано.

Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності вчинення дій при прийнятті спірного рішення.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Одночасно, за вказаних вище обставин, підлягає до задоволення і вимога позивача про зобов`язання відповідача внести до відповідних реєстрів та баз даних інформацію про скасування рішення від 27.11.2020 року № 0501.4.1/20519-20 про скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 14.09.2010 року № 26/4538 , оскільки вона є похідною від попередньої.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим слід вказати, що у відповідності до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано юридичною особою розмір судового збору становить - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 року № 2, при визначенні кількості вимог немайнового характеру вимогу про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності слід вважати однією вимогою.

Тобто, не дивлячись на те, що позивачем, згідно квитанції про сплату судового збору здійснено платіж за вказаним призначенням в сумі 1816,00 грн., зміст позовних вимог дає підстави кваліфікувати їх як одну вимоги немайнового характеру та похідну від попередньої, а відтак, розмір судового збору має становити 908,00 грн., який і підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В той же час, інша частина коштів, може бути повернута позивачу, як надмірно/помилково сплачені кошти, в порядку визначеному "Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 27.11.2020 року № 0501.4.1/20519-20 про скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 14.09.2010 року № 26/4538 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , 1968 року народження, уродженцю с. Барбоєні, Ніспоренського району Республіки Молдова.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області внести до відповідних реєстрів та баз даних інформацію про скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 27.11.2020 року № 0501.4.1/20519-20 про скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 14.09.2010 року № 26/4538 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , 1968 року народження, уродженцю с. Барбоєні, Ніспоренського району Республіки Молдова.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області сплачений при звернені до суду судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (, адреса: вул. Театральна, 10, м. Вінниця, Вінницька область, 21000).

Рішення в повному обсязі виготовлене: 13.05.2021 року, враховуючи терміни перебування головуючої судді у відпустці з 18.03.2021 року по 26.03.2021 року та тимчасову втрату її працездатності з 29.03.2021 року по 16.04.2021 року.

Суддя Чернюк Алла Юріївна