Справа № 160/12006/20
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Постановою Третього апеляційного адміністративного від 26 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Приймаючу таку постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди у спірному періоді відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII, а норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть. Також суд апеляційної інстанції послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20.

Цілком погоджуюся з висновком колегії суддів, що за приписами статті 130 Конституції України держава має забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. При цьому розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Це також підтвердив Конституційний Суд України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20).

Разом з тим вважаю, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області не мають ознак протиправності.

Так, відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 149 Закону передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведених норм закону дає можливість дійти висновку, що суди в Україні є бюджетними установами, які фінансуються з Державного бюджету в порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

За визначеннями, наведеними у статті 2 Бюджетного кодексу України: головні розпорядники бюджетних коштів бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень; розпорядник бюджетних коштів бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

Згідно зі ст. 23 БК України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення.

Статтею 47 Бюджетного кодексу України встановлено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами (ст. 48 БК України).

Відповідно до приписів статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі ст. 121 БК України посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом. Порушення бюджетного законодавства, вчинене розпорядником чи одержувачем бюджетних коштів, може бути підставою для притягнення до відповідальності згідно з законами України його керівника чи інших відповідальних посадових осіб, залежно від характеру вчинених ними діянь.

З системного аналізу норм бюджетного законодавства вбачається, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.

На вимогу суду апеляційної інстанції відповідачем надано інформацію щодо бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороду протягом спірного періоду, з якою вбачається, що у 2020 році фінансування за КПКВК 0501020 було забезпечено на 60%, за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» на 76%.

З огляду на викладене вважаю, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяв межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин, та був позбавлений можливості розсуду щодо меж його застосування.

Висновки суду, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», спростовується положеннями Бюджетного кодексу України.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоотриману суддівську винагороду за період з 01.07.2020 по 31.08.2020, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідні норми Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX втратили чинність на підставі рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-/2020.

За правилами, встановленими статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суду України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином правові підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії поза межами закону, чинного на час спірних правовідносин, відсутні.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах постанови Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20, суд зазначає, що у вказаній постанові суд касаційної інстанції не висловив правову позицію щодо наявності або відсутності підстав для задоволення позову в контексті подібних правовідносин. Верховний Суд констатував, що виплата суддівської винагороди не може бути обмежена законом про Державний бюджет, що відповідає висновкам суду апеляційної інстанції, викладеним у даній справі. Також колегія касаційного суду дійшла висновку, що суди не перевірили певні обставини, які мають значення для справи, що стало підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 380/7750/20 викладено висновок, відповідно до якого не може слугувати прикладом застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах судове рішення, яким суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд з мотивів неповноти дослідження обставин справи, які мали значення для правильного її вирішення.

Враховуючи сукупність викладених обставин, вважаю, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Суддя О.В. Головко