Справа № 120/1655/21-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 травня 2021 р. Справа № 120/1655/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі - відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо не нарахування та виплати суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 за період з січня 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу(щомісячно) та 20 відсотків посадового окладу (щомісячно) за ступінь доктора юридичних наук у відповідності до наказу Вінницького міського суду Вінницької області № 97-к від 10.12.2018 року;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з січня 2021 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000 грн.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 209/2011 від 14.02.2011 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Гайсинського районного суду Вінницької області строком на 5 років.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 194/2012 від 12.03.2012 року ОСОБА_1 переведено у межах п`ятирічного строку з Гайсинського районного суду Вінницької області на посаду судді Ленінського районного суду міста Вінниці.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 558/2012 від 21.09.2012 року ОСОБА_1 переведено у межах п`ятирічного строку з Ленінського районного суду міста Вінниці на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області.

Згідно наказу Вінницького міського суду Вінницької області № 97-к від 10.12.2018 року судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу та щомісячну доплату за науковий ступінь доктора юридичних наук в розмірі 20 відсотків посадового окладу.

У січні 2021 року позивач дізнався про те, що розмір винагороди не відповідає розміру установленому Законом, а саме винагорода судді виплачена без щомісячних доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу та 20 відсотків посадового окладу за науковий ступінь доктора юридичних наук, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено його право на належне матеріальне забезпечення.

Відповідно до відповіді Вінницького міського суду Вінницької області № 03-58/8/2021 від 03.02.2021 року позивачу стало відомо, що наказ голови № 97-к від 10.12.2018 року є чинним та не скасованим.

03.02.2021 року адвокатом в інтересах позивача подано адвокатський запит №8/21 до ТУ ДСА у Вінницькій області про отримання інформації чи здійснюється розрахунок нарахування та виплати суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року ТУ ДСА України у Вінницькій області відповідно до наказу голови Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2018 року №97-к та надання такого розрахунку.

Листом відповідача № 01-18/399 від 15.02.2021 року повідомлено, що частиною десятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року за № 1402-VІІІ визначено: «Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу».

Вказана норма є чинною, неконституційною не визнавалася, а тому підлягає застосуванню.

Крім того, зазначено, що у січні 2021 року за даними, наявними у територіальному управлінні, у судді Саблука С.А. були відсутні повноваження на здійснення правосуддя.

Таким чином, територіальне управління у відповідності до вимог частини другої статті 19 Конституції України не вправі виконувати накази Вінницького міського суду Вінницької області стосовно виплати надбавок судді ОСОБА_1 , що порушуватиме вимоги частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Одночасно інформовано позивача, що розрахунок і виплата суддівської винагороди судді ОСОБА_1 здійснюється відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також, управлінням надано розрахунковий лист судді ОСОБА_1 за січень 2021 року.

20.10.2017 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України призначено проведення оцінювання на відповідність посаді окремих суддів місцевих та апеляційних судів та затверджено список суддів стосовно яких призначено оцінювання.

16.05.2018 року відбулось засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на якому проводились співбесіди та визначались результати кваліфікаційного оцінювання 43 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, в тому числі судді Вінницького міського суду Вінницької області Саблука С.А., за результати кваліфікаційного оцінювання на відповідній посаді Комісією ухвалено рішення про зупинення кваліфікаційного оцінювання відносно ОСОБА_1 .

Позивач вважає дії відповідача протиправними щодо не нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15), а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 09.03.2021 року, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

23.03.2021 року представником відповідача Русланом Чернецьким подано відзив на адміністративний позов, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. На підтвердження повноважень на подання відзиву додано довіреність № 01-13/3535 від 31.12.2020 року.

15.04.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якому просив відхилити відзив на адміністративний позов та задовольнити позовні вимоги. Зокрема вказав, що у відзиві відповідач не спростовував твердження та аргументи, які вказані у позовній заяві; а також те, що відзив подано представником відповідача Русланом Чернецьким на підставі довіреності. Разом з тим, відсутні докази того, що Руслан Чернецький має статус адвоката та здійснює представництво інтересів відповідача у суді як адвокат. Також вказує, що відсутні документи, які б свідчили про те, що Руслан Чернецький є керівником, членом виконавчого органу чи особою, яка діє відповідно до статуту, положення чи іншого акта, на підставі якого вона здійснює представництво юридичної особи у порядку її самопредставництва. Тобто, на думку представника позивача, невідомо на підставі яких документів ОСОБА_2 подавав та являвся підписантом відзиву на позовну заяву в інтересах відповідача.

Щодо доводів представника позивача у частині повноважень Руслана Чернецького від імені Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Законом України від 18.12.2019 N 390-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення», який набрав чинності 29.12.2019, внесено зміни, у тому числі, частини третю і четверту статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України викласти в такій редакції:

"3. Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

4. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника".

Отже, прийнятий Закон визначає поняття «самопредставництва юридичної особи» шляхом закріплення такого права не лише за керівником, членом виконавчого органу юридичної особи, а для держави та територіальної громади - за керівником відповідного органу, а і за іншими уповноваженими особами.

Для підтвердження повноважень представляти інтереси державного органу працівник органу державної влади, органу місцевого самоврядування повинен надати суду витяг з контракту, трудового договору, посадової інструкції, в яких визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі безокремого доручення.

Виключно довіреність, за відсутності інших передбачених ст. 59 КАС України доказів (статуту, положення, трудового договору, контракту тощо) не є доказом, що відповідна особа уповноважена діяти від імені відповідного органу місцевого самоврядування та державної влади в порядку самопредставництва.

Також виключно довіреність, за відсутності в Єдиному реєстрі адвокатів України відомостей про те, що відповідна особа має статус адвоката і такого документа не було нею надано суду, не може належним чином підтверджувати її повноваження на здійснення представництва органу місцевого самоврядування та державної влади в суді 1 січня 2020 року.

Крім того, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо ОСОБА_3 , як особи, яка може вчиняти дії від імені відповідача.

З огляду на те, що Русланом Чернецьким не підтверджено право діяти від імені Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області в порядку самопредставництва, а також за відсутності доказів наявності у нього статусу адвоката, поданий за його підписом відзив на адміністративний позов підлягає поверненню відповідачу без розгляду, на підставі ч.2 ст. 167 КАС України.

Відтак суд, вирішує справу за наявними матеріалами.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 209/2011 від 14.02.2011 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Гайсинського районного суду Вінницької області строком на 5 років.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 194/2012 від 12.03.2012 року ОСОБА_1 переведено у межах п`ятирічного строку з Гайсинського районного суду Вінницької області на посаду судді Ленінського районного суду міста Вінниці.

Указом Президента України «Про призначення суддів» № 558/2012 від 21.09.2012 року ОСОБА_1 переведено у межах п`ятирічного строку з Ленінського районного суду міста Вінниці на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області.

Згідно наказу Вінницького міського суду Вінницької області № 97-к від 10.12.2018 року судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу та щомісячну доплату за науковий ступінь доктора юридичних наук в розмірі 20 відсотків посадового окладу з 04.01.2018 року.

У січні 2021 року позивач дізнався про те, що розмір винагороди не відповідає розміру установленому Законом, а саме винагорода судді виплачена без щомісячних доплат за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу та 20 відсотків посадового окладу за науковий ступінь доктора юридичних наук, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено його право на належне матеріальне забезпечення.

01.02.2021 року адвокатом Герасимчуком С.П. в інтересах позивача подано адвокатський запит голові Вінницького міського суду Вінницької області щодо надання інформації чи є чинним та не скасованим наказ голови Вінницького міського суду Вінницької області № 97-к від 10.12.2018 року.

Відповідно до відповіді Вінницького міського суду Вінницької області № 03-58/8/2021 від 03.02.2021 року позивачу стало відомо, що наказ голови № 97-к від 10.12.2018 року є чинним та не скасованим.

03.02.2021 року адвокатом в інтересах позивача подано адвокатський запит №8/21 до ТУ ДСА у Вінницькій області про отримання інформації чи здійснюється розрахунок нарахування та виплати суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року ТУ ДСА України у Вінницькій області відповідно до наказу голови Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2018 року №97-к та надання такого розрахунку.

За результатами розгляду вказаного запиту, листом відповідача № 01-18/399 від 15.02.2021 року повідомлено, що частиною десятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року за № 1402-VІІІ визначено: «Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу».

Вказана норма є чинною, неконституційною не визнавалася, а тому підлягає застосуванню.

Крім того, зазначено, що у січні 2021 року за даними, наявними у територіальному управлінні, у судді Саблука С.А. були відсутні повноваження на здійснення правосуддя.

Таким чином, територіальне управління у відповідності до вимог частини другої статті 19 Конституції України не вправі виконувати накази Вінницького міського суду Вінницької області стосовно виплати надбавок судді ОСОБА_1 , що порушуватиме вимоги частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Одночасно інформовано позивача, що розрахунок і виплата суддівської винагороди судді ОСОБА_1 здійснюється відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також, управлінням надано розрахунковий лист судді ОСОБА_1 за січень 2021 року.

20.10.2017 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України призначено проведення оцінювання на відповідність посаді окремих суддів місцевих та апеляційних судів та затверджено список суддів стосовно яких призначено оцінювання.

16.05.2018 року відбулось засідання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на якому проводились співбесіди та визначались результати кваліфікаційного оцінювання 43 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, в тому числі судді Вінницького міського суду Вінницької області Саблука С.А., за результати кваліфікаційного оцінювання на відповідній посаді Комісією ухвалено рішення про зупинення кваліфікаційного оцінювання відносно ОСОБА_1 .

Позивач вважає дії відповідача протиправними щодо не нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15), а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Питання виплати суддівської винагороди визначено статтею 135 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон N 1402-VIII) згідно частиною першої якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначено у частині другій статті 135 Закону N 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

У той же час за змістом положень частини десятої статті 135 Закону N 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Отже, цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Втім, в межах спірних правовідносин встановлено, що суддя ОСОБА_1 не здійснює правосуддя у зв`язку із зупиненням проведення кваліфікаційного оцінювання відносно нього.

Так, як зазначено у статті 52 Закону N 1402-VIII суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Здійснення правосуддя передбачає можливість судді здійснювати визначені процесуальним законом процедури судочинства, в тому числі розглядати і вирішувати судові справи.

Щодо посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, а також на те, що необхідно розрізняти обставини через які суддя не здійснює правосуддя, то суд вважає за необхідним зазначити таке.

Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року N 11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року N 1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

При цьому слід врахувати, що хоча положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року N 192-VIII були тотожними за змістом положенням частини десятої статті 135 Закону N 1402-VIII, проте останні неконституційними не визнавались та наразі є чинними, а тому є обов`язковими до застосування.

Згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року N 11-р/2018 частину десяту статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, визнано неконституційною не в повному обсязі, а лише для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, які наведені в цьому рішенні.

Так, Конституційний Суд в результаті аналізу Закону N 1402-VIII виокремив перелік випадків щодо нездійснення суддями правосуддя, щодо яких належить застосовувати відповідне рішення Суду. Однак, такої підстави як нездійснення суддею правосуддя у зв`язку із зупиненням проведення кваліфікаційного оцінювання щодо нього в цьому рішенні не зазначено, як і не надано офіційного тлумачення норм закону з приводу оплати праці судді у такому випадку.

За таких обставин суд вважає, що до спірного випадку у межах розгляду даної справи, Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року N 11-р/2018 застосованим бути не може.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За приписами вимог п. 4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Судові витрати у випадку відмови у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (, вул. Р. Скалецького, 17, м. Вінниця, 21018)

Повне судове рішення складено та підписано суддею 14.05.2021 року.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна