Справа № 120/2617/20-а
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2021-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

14 травня 2021 року СєвєродонецькСправа № 120/2617/20-а

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є, перевіривши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2020 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.06.2020 адміністративну справу № 120/2617/20-а за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Луганського окружного адміністративного суду.

20 серпня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 120/2617/20-а за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2019 по 06.04.2020 у розмірі 205425,74 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року, позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2019 року по 06 квітня 2020 року в розмірі 2000,00 гривень.

Постановою Верховного суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року скасовано, справу №120/2617/20-а направлено на новий судовий розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративну справу №120/2617/20-а передано на розгляд судді Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є.

Ухвалою суду від 16.04.2021 прийняо до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, - залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання цієї ухвали усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом разом з відповідними доказами поважності причин пропуску строку.

На виконання вищевказаної ухвали суду, позивачем через канцелярію суду надано клопотання про поновлення строку на звернення до суду, в обгрунтування якого заначено таке.

Правовий висновок Верховного Суду щодо одностайності застосування усіма судами при розгляді тотожних справ в частині передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду було прийнято 11.02.2021. Такий саме правовий висновок було висловлено Верховним Судом у його постанові від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19). Натомість, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року (справа №420/2934/19) було висловлено правовий висновок щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. І цей правовий висновок, в силу правової позиції ВП ВС щодо врахування саме останніх правових висновків Верховного Суду - діяв до 11.02.2021, коли Верховним Судом було прийнято остаточну позицію з цього питання. Таким чином, на час звернення позивача до адміністративного суду із цим позовом 18.06.2020, діяв правовий висновок Верховного Суду від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19) щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, тримісячний строк, у межах якого ОСОБА_1 і звернувся із позовом до адміністративного суду.

З урахуванням наведеного, позивач просить суд поновити строк звернення до адміністративного суду по справі № 120/2617/20-а.

Отже, позивачем недоліки позовної заяви усунуто. Позовну заяву приведено у відповідність з вимогами статей 160, 161, 171 КАС України.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 171 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Згідно з наказом голови Луганського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 № 16-во суддя Петросян К.Є. у період з 05.05.2021 по 13.05.2021 перебувала у відпустці, про що складено довідку.

Отже, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи.

Щодо заявленого клопотання про поновлення строку звернення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 викладено такий правовий висновок щодо застосування норм права: За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа № 420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа № 813/1001/17), та одночасно погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

Отже, до 11 лютого 2021 року існувала стала судова практика Верховного Суду, відповідно до якої строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахуку при звільненні обчислювався відповідно до статті 233 КЗпП України та складав три місяці з дня фактичного розрахунку.

З доданих до позовної заяви документів судом встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем здійснено відповідачем у квітні 2020 року. До суду з позовною заявою позивач звернувся 18 червня 2020 року, про що свідчить відбиток реєстраційного штампу Вінницького окружного адміністративного суду.

Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. Невід`ємною складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, можливість відступу судом від своєї попередньої позиції лише за наявності вагомих підстав; елементом правової визначеності є принцип єдності судової практики, який полягає у забезпеченні однакового правозастосування у судочинстві, що сприяє передбачуваності в процесуальних питаннях вирішення спорів між учасниками судового процесу.

Таким чином, принцип правової визначеності надає учаснику справи в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність процесуальних дій суду.

Преамбулою Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, зміна судової практики у питанні строку звернення до суду після звернення особи до суду з позовом за захистом порушеного права не може строювати перешкоди для доступу до суду.

В даному випадку, зважаючи на зміну Верховним Судом правової позиції у питанні строку звернення до адміністративного суду у справах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка відбулась 11 лютого 2021 року, з метою дотримання принципу правової визначеності, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує позивачу право на справедливий суд шляхом визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Керуючись статтями 122, 123, 171, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Продовжити розгляд адміністративної справи № 120/2617/20-а за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду задовольнити.

Визнати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та не може бути оскаржена окремо від рішення суду. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя К.Є. Петросян