Справа № 140/1949/21
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року ЛуцькСправа № 140/1949/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Володимир-Волинського об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Володимир-Волинського об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - Володимир-Волинський ОРТЦК та СП, відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу № 11 від 27.01.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.01.2021 відповідачем було винесено наказ № 11, яким старшого лейтенанта ОСОБА_2 , офіцера мобілізаційного відділення вважати таким що вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_1 (місце перебування військової частини військова частина НОМЕР_2 смт. Мала Любаша), до окремого розпорядження на період виконання службових (бойових) завдань військовою частиною НОМЕР_1 в районі проведення операції об`єднаних сил з 29.01.2021.

Позивач вважає що відповідно до ст. 112 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовець не може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої без згоди військовослужбовця якщо є потреба у потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця. Зазначив що у нього на утриманні є одинока хвора матір, яка потребує щоденного догляду і яка є інвалідом ІІІ групи. Також ОСОБА_1 зазначив, що на утриманні має багатодітну родину і дітей віком до чотирнадцяти років. Натомість відповідач перемістив позивача з однієї військової частини до іншої попри наявність таких причин та без згоди позивача на таке переміщення.

З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та на підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін (а.с.15).

23.03.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.19-23), в якому зазначено, що Володимир-Волинський ОРТЦК та СП не визнає заявлених позовних вимог та вважає адміністративний позов не обґрунтованим та просить відмовити в його задоволенні повністю з огляду на наступне.

Посилання позивачем на норми статті 112 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є безпідставними, тому що норми даної статті розповсюджуюся на військовослужбовців, яких переміщають на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої. ОСОБА_1 не переміщували до військової частини НОМЕР_1 , а лише відряджали для виконання службових (бойових) завдань.

Що стосується доводів позивача стосовно того факту, що в нього на утримані знаходиться одинока хвора матір, яка є інвалідом III групи та потребує постійного догляду з приводу цього позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував факт утримання чи піклування за непрацездатною особою, яка потребує стороннього догляду (крім ксерокопії паспорта матері ОСОБА_3 , яким аж ніяк не визначає ступінь втрати працездатності та групи інвалідності).

Щодо доводів позивача, що відповідно до контракту, який він уклав 02.06.2016 року і який набрав чинності 22.06.2016 року не передбачено виконання службових (бойових) завдань у районах проведення ООС відповідач зазначив, оскільки позивач являється військовослужбовцем Збройних Сил України на нього поширюються вимоги Статутів Збройних Сил України, тому згідно статті 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. Статтею 2 цього ж статуту визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її громадян України. Загальні обов`язки військовослужбовців Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а саме статтею 11, чітко визначено обов`язки військовослужбовців необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців ряд обов`язків, зокрема серед яких беззастережно виконувати накази командирів (начальників). Зазначає, що старший лейтенант ОСОБА_1 приймав присягу на вірність народу України та взяв на себе зобов`язання щодо захисту його інтересів. Вказаний офіцер свідомо відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань та порушив вимог присяги, норм вимог статей статутів Збройних Сил України та Контракту, тому доводи, які зазначає старший лейтенант ОСОБА_4 у своїй позовній заяві носять абсолютно надуманий ним характер та не відповідають нормам чинного законодавства України.

Підсумовуючи вищезазначене, представник відповідача зазначив що старший лейтенант ОСОБА_4 не мав жодного законного права відмовлятись від виконання поставленого йому наказу. Та навіть той факт, що позивач має на утримані багатодітну родину і дітей до чотирнадцяти років не надає йому права відмовлятись виконувати накази та службові (бойові) завдання в зоні проведення ООС. При цьому жодних порушень вимог чинного законодавства України про які говорить позивач у позовній заяві Володимир- Волинським ОРТЦК та СП не допускалось.

З наведених підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив яка надійшла на адресу суду 29.03.2021 за вх. №14530 (а.с.38-42) позивач не погоджується з твердженнями представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву та зазначає, що усі твердження представника відповідача не відповідають дійсним обставинам справи. ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені ним в позовній заяві та просив позов задовольнити.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило. Сторони скористались свої правом щодо подачі заяв по суті справи.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, про що свідчить копія посвідчення офіцера НОМЕР_3 (а.с.7) та копія Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 02.06.2016, укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 (а.с.8-9).

Як слідує з матеріалів справи 27.01.2021 року на адресу Володимир-Волинського ОРТЦК та СП засобами АСУ «Дніпро» надійшло розпорядження військового комісара Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №ВП/166 від 27.01.2021 року (вх. № 244) (а.с.24).

Згідно даного розпорядження військовому комісару Володимир-Волинського ОРТЦК та СП було визначено з 29.01.2021 року відрядити особовий склад згідно додатку (до окремого розпорядження на період виконання службових (бойових) завдань військовою частиною НОМЕР_1 в район проведення операції об`єднаних сил до військової частини НОМЕР_1 (місце перебування військової частини НОМЕР_1 - військова частина НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) та забезпечити їх прибуття до 17.00 год. 29.01.2021 року.

Забезпечити військовослужбовців всіма видами забезпечення; видати військовослужбовцям три примірника посвідчення про відрядження із записом: у графі «найменування військової частини, установи, організації»: у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 ; у графі «мета відрядження - « виконання службових (бойових) завдань у районах проведення ООС; підстава - розпорядження начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_4 від 25.01.2021 року №501/3/1/79 та наказ командира в/ч (від якої відряджається військовослужбовець)».

Згідно додатку до розпорядження ВП/166 від 27.01.2021 року відрядженню підлягав, серед інших, офіцер мобілізаційного відділення старший лейтенант ОСОБА_1 (а.с.25).

Вимоги розпорядження військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № ВП/166 від 27.01.2021 року були доведенні до офіцера мобілізаційного відділення старшого лейтенанта ОСОБА_5 під особистий підпис. Факт ознайомлення старшого лейтенанта ОСОБА_6 з вимогами розпорядження ВП/166 від 27.01.2021 року підтверджується його особистим підписом.

З метою виконання вимог розпорядження начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_4 №501/3/1/79 від 25.01.2021 року та розпорядження військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 та СП ВП/166 від 27.01.2021 року військовим комісаром Володимир-Волинського ОРТЦК та СП було видано наказ по стройовій частині №11 від 27.01.2021 року (а.с.26).

Даним наказом було визначено вважати такими, що вибули у відрядження до військової частини НОМЕР_1 (місце перебування військової частини НОМЕР_1 - військова частина НОМЕР_5 смт. Мала Любаша), до окремого розпорядження на період виконання службових (бойових) завдань військовою частиною НОМЕР_1 в районі проведення операцій об`єднаних сил з 29.01.2021 року: старшого лейтенанта ОСОБА_1 офіцера мобілізаційного відділення.

Будучи не згідним із вказаним наказом позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи при вирішенні справи по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232 XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно частини 3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

Так, згідно Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 02.06.2016, укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 останній приймав присягу на вірність народу України та взяв на себе зобов`язання щодо захисту його інтересів.

Положеннями статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що проходження військової служби здійснюється:

- громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

- іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Статтею 5 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут) передбачено, що внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 6 Статуту внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти (стаття 7 Статуту).

Згідно статті 28 Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:

наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;

наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;

забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтею 37 Статуту передбачено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Так, відповідно до Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 02.06.2016, укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 , гр. України ОСОБА_1 ознайомилась із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання, зокрема, проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку дії Контракту, а в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», свято і неухильно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників), знати і сумлінно виконувати службові обов`язки за посадами, які займатиме протягом строку Контракту, а також особливі обов`язки, визначені Статутами Збройних Сил України.

В оскаржуваному позивачем наказі зазначено вважати такими, що вибули у відрядження до військової частини НОМЕР_1 (місце перебування військової частини НОМЕР_1 - військова частина НОМЕР_5 смт. Мала Любаша), до окремого розпорядження на період виконання службових (бойових) завдань військовою частиною НОМЕР_1 в районі проведення операцій об`єднаних сил з 29.01.2021 року: старшого лейтенанта ОСОБА_1 офіцера мобілізаційного відділення.

Щодо посилань позивача на неможливість переміщення у зв`язку з потребою у догляді за одинокою хворою матір`ю яка є інвалідом ІІІ групи, суд зазначає наступне.

Порядок проходження військової служби у Збройних силах України громадянами України визначено відповідним Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі за текстом - Положення).

Так, пунктом 12 Положення передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до приписів пункту 40 Положення, у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту.

Приписами пункту 82 Положення встановлено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється, зокрема, для набуття практичного досвіду управлінської діяльності в органах військового управління різного рівня або для більш доцільного використання за фахом чи досвідом роботи - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, зокрема на особисте прохання військовослужбовця.

Військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду (пункт 83 Положення).

Згідно з приписами пункту 90 Положення, необхідність і терміновість переміщення військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я, підготовки і досвіду служби, визначаються командирами (начальниками), які мають право призначати військовослужбовців на відповідні посади.

Переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.

Переміщення осіб офіцерського складу між видами Збройних Сил України, з`єднаннями, військовими частинами та оперативними командуваннями, здійснюється наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи (пункт 110 Положення).

Відповідно до пункту 112 Положення, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

З аналізу вищезазначених норм, суд приходить до висновку про те, що згоди військовослужбовця при переміщенні не вимагається, а наказ про переміщення військовослужбовця з однієї військової частини до іншої не змінює правовідносин з приводу проходження військової служби.

Пунктом 113 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачено, що переміщення на нове місце військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, викликане потребою догляду за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) чи особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, здійснюється командирами з`єднань, рівнозначними їм і вище посадовими особами на підставі рапорту військовослужбовця та відповідних документів, які підтверджують потребу в постійному сторонньому догляді (допомозі, нагляді) за ними.

Пункт 4.14 розділу IV Інструкції №170 застосовується виключно до п.п. 2, 3 п. 82 Положення №1153/2008. Так, п. 4.14 Інструкції №170 визначено переміщення по службі в іншу місцевість військовослужбовців, які мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сімей змінити місце служби і проживання, а також за сімейними обставинами та з інших поважних причин, або на нижчу на один ступінь посаду за ініціативою військовослужбовця.

Однак таке переміщення відбулося не у зв`язку з ініціативою військовослужбовця, що мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сім`ї змінити місце служби і проживання, а також за сімейними обставинами.

Пункт 112 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачає виключення до переміщення без згоди військовослужбовця, якщо потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами. Як вбачається із доданої позивачем довідки МСЕК серія ВЛН №027106 матір позивача маю статус особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання довічно, у висновку про умови та характер праці зазначено протипоказана важка фізична робота, однак у даній довідці не зазначено що особа потребує у щоденному сторонньому догляді. Інших документів які б підтверджували доводи позивача щодо потреби щоденного догляду за хворою матір`ю позивачем не надано.

Отже, враховуючи, що позивач не надав документів, які би підтверджував факт утримання чи піклування за непрацездатною особою, яка потребує стороннього догляду посилання позивача на дані обставини є не обґрунтованими.

Крім того, посилання позивача на неможливість переміщення у зв`язку з потребою у догляді за одинокою хворою матір`ю яка є інвалідом ІІІ групи, та потребує щоденного догляду, як на підставу для заборони переміщення його до іншої військової частини є також безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджується, що переміщення здійснювалось у відповідності до керівних документів, які регулюють порядок проходження військовослужбовцями військової служби у Збройних Силах України, а саме п. 82 Положення.

Також не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що на утримані має багатодітну родину і дітей до чотирнадцяти років, оскільки дана обставина не дає йому право відмовлятись виконувати накази та службові (бойові) завдання в зоні проведення ООС, а також не передбачена вичерпним переліком підстав, визначених приписами пункту 112 Положення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даному випадку позивач не довів та не надав доказів порушення його прав відповідачем, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу. Доводи позивача є надуманими та не узгоджуються з встановленими на підставі письмових доказів та фактів. Водночас, відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність оскаржуваного наказу.

Крім того, у пункті 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, №303А) суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Отже, проаналізувавши встановлені обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що наказ військового комісара Володимир-Волинського ОРТЦК та СП (по стройовій частині) №11 від 27.01.2021 року був сформований чітко, не мав подвійного тлумачення, виданий в межах компетенції відповідної службової особи, за своїм змістом не суперечить чинному законодавству, не пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина, що свідчить про правомірність останнього, а відповідно про відмову у задоволенні позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 7, 72-77, 90, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Володимир-Волинського об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання незаконним та скасування наказу № 11 від 27.01.2021 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Головуючий

Суддя В.В.Мачульський