Справа № 120/1347/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 р. Справа № 120/1347/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року до суду засобами поштового зв`язку надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач, в/ч 3008 НГ України) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.03.2019 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вищевказаний період, з урахуванням базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО НГ України від 06.03.2019 року № 11 о/с позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГ України (по стройовій частині) від 07.03.2019 року № 56 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.03.2019 року. Вказує на те, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби відповідачем повний розрахунок із ним проведений не був, зокрема не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.03.2019 року. Позивач зазначає, що 05.08.2021 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.03.2019 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року. Однак, як зазначає позивач, жодної відповіді на такий запит він не отримав. Вказуючи на те, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, тому з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою від 23.02.2021 року судом відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

11.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Першочергово вказує на те, що позивач дійсно проходив військову службу у в/ч 3008 НГ України, але лише у період з 11.03.2016 року по 07.03.2019 року. Натомість, на переконання представника відповідача, позивачем передчасно зроблено висновки щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за оскаржуваний період, оскільки у військової частини НОМЕР_1 відсутні необхідні фінансові документи до 31.12.2016 року, адже їх передано на зберігання до Центрального архіву Національної гвардії України. Крім того, вказано, що згідно зі ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів. При цьому, визначення базового місяця для обрахунку індексації покладається саме на відповідача, а тому підстави для зобов`язання здійснити розрахунок індексації з урахуванням базового місяця січень 2008 відсутні.

Окрім того, разом із відзивом на позовну заяву представником відповідача також заявлено клопотання щодо застосування строків позовної давності. Так, представник відповідача просить суд врахувати, що ним було надано відповідь на запит позивача 14.08.2020 року за вих. № 50/08/33-2268, а отже позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України.

17.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній спростовує доводи відповідача та наводить додаткову аргументацію обґрунтованості своїх вимог.

Інших заяв по суті до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГ України (по стройовій частині) від 11.03.2016 року, солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та взято на всі види грошового забезпечення з 11.03.2016 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО НГ України від 06.03.2019 року № 11 о/с ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Іншим наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГ України (по стройовій частині) від 07.03.2019 року № 56 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10.03.2019 року.

Вважаючи, що за період проходження ним військової служби відповідачем протиправно не було здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 07.03.2019 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір суд першочергово звертає увагу на помилковості доводів відповідача в частині пропуску строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України, з огляду на те, що даний позов пов`язаний з порушенням законодавства про оплату праці (невиплата індексації грошового забезпечення), тому подання позову щодо стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення не обмежується будь-яким строком.

Так, з цього приводу Верховний Суд у своєму рішенні від 26.11.2019 року у справі № 340/184/19 зазначив, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17, від 23.10.2019 року у справі № 825/1832/17.

Тобто, положення статті 122 КАС України щодо обмеження строків звернення до суду не можуть застосовуватися у спорах щодо стягнення індексації заробітної плати, незважаючи на те, що спірні правовідносини виникли під час проходження позивачем публічної служби.

Отже, з урахуванням вищенаведених норм права та правових позицій Верховного Суду, суд зазначає, що звернення особи з вимогами про виплату індексації грошового забезпечення не обмежено будь-яким строком звернення до суду. За таких обставин відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) (надалі в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (надалі Закон №1282-XII) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог ст.ст. 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 року № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Порядок №1078), згідно п.1 якого він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 1-1 вказаного Порядку встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно п.2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

У відповідності до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому, статтею 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства суд приходить до висновку, що нарахування та виплата індексації не пов`язана з окремим кодом бюджетної кваліфікації та наявності відповідної статті у кошторисі, а здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів і за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Таким чином, право позивача на нарахування та отримання індексації грошового забезпечення гарантується законом, зокрема, Законом 1282-ХІІ та Порядком № 1078.

Як зазначає позивач у позовній заяві, в період з 01.01.2016 року по 07.03.2019 року відповідач протиправно не нараховував та не виплачував йому індексацію грошового забезпечення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГ України (по стройовій частині) від 11.03.2016 року, ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини та взято на всі види грошового забезпечення лише з 11.03.2016 року.

Тобто, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГ України в період з 11.03.2016 року по 07.03.2019 року, а тому лише в даний період міг очікувати на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.

При розгляді цієї справи суд вважає, що вказаний вище період слід розділити на два окремих періоди, які пов`язані із виплатою індексації грошового забезпечення. Це зокрема з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року та з 01.03.2018 року по 07.03.2019 року.

Наведене пов`язане із тим, що 01.03.2018 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30 серпня 2017 року, якою передбачалося з 1 березня 2018 року збільшення розмірів посадових окладів для військовослужбовців в тому числі і Національної гвардії України. Отже, починаючи з березня 2018 року розрахунок індексації грошового забезпечення здійснюється за новими складовими.

Так, щодо індексації грошового забезпечення за період проходження позивачем військової служби з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року, то суд виходить із того, що матеріали справи не містять жодних відомостей про нарахування та виплати такої індексації відповідачем.

При цьому, із наданої відповідачем довідки начальника фінансової служби Військової частини НОМЕР_1 про розмір нарахованого грошового забезпечення позивача за період з січня 2017 року по березень 2019 року слідує, що з січня 2017 року по березень 2018 року індексація позивачу не нараховувалась взагалі. Щодо 2016 року то відповідач у своєму відзиві вказує на те, що відповідних фінансових документів у військовій частині не має, так як вони були передані до Центрального архівного відділу Національної гвардії України.

Проте, таку позицію відповідача про передчасність доводів позивача щодо порушення його прав до 31.12.2016 року суд вважає необґрунтованою, оскільки згідно вимог ч. 2 ст. 77 КАС України саме на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності. В даному випадку суд враховує, що під час проходження військової служби позивачем починаючи з березня 2016 року нарахування та виплату йому грошового забезпечення здійснював відповідач, а тому останній не може не володіти інформацією про розмір та складові такого грошового забезпечення (в тому числі і щодо нарахування індексації). На думку суду посилання відповідача на відсутність у нього цих документів у зв`язку з їх передачею до архіву, без надання будь-яких доказів вжиття заходів щодо їх отримання, є ніщо іншим як ухилення відповідача від виконання свого обов`язку доказування, передбаченого ст. 77 КАС України.

Більше того, у своєму відзиві на позовну заяву відповідач в цілому заперечив можливість нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з лютого 2016 року по лютий 2018 року з тих причин, що відповідно до розпорядження Командувача Національної гвардії України від 04.02.2016 року № Р-5 «Про підвищення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України», з 1 січня 2016 року військовослужбовцям Національної гвардії України було збільшено розмір грошового забезпечення шляхом збільшення розміру щомісячного преміювання, яке мало постійний характер (60%), що, на думку відповідача, позбавляло позивача в подальшому на отримання індексації грошового забезпечення, оскільки премія з лютого 2016 року по лютий 2018 року була більша від суми ймовірного розміру виплати індексації.

Тобто, такі доводи відповідача дають суду можливість дійти ствердного висновку про те, що індексація грошового забезпечення позивача в спірний період з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року не проводилась взагалі.

Втім, з зазначеними вище підставами відповідача щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення суд погодитись не може.

Так, як наголошувалося судом вище, відповідно до Порядку № 1078 індексація грошових доходів населення в тому рахунку грошового забезпечення військовослужбовців проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється з 01.01.2016 р. в розмірі 103 відсотка.

Згідно офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року індекс споживчих цін перевищував 103%, а тому відповідач мав обов`язок проіндексувати грошове забезпечення позивача.

Щодо інших доводів відповідача про те, що військова частина НОМЕР_1 не є головним розпорядником грошових коштів та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету та інших джерел, не заборонених законом, то суд вказує на те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань відповідача. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №206/4411/16-а.

При цьому, суд вважає, що відсутність законодавчого механізму для нарахування та виплати індексації за періоди, в яких була відсутня фінансова можливість такої виплати, не є підставою для позбавлення особи права на отримання коштів (мирне володіння його майном), виплата яких передбачена законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року.

Одночасно із цим суд вважає за необхідним додатково наголосити, що в межах даного спору питання обрахунку індексації грошового забезпечення покладається на відповідача, оскільки суд у цій справі встановлює лише право позивача на отримання відповідних виплат. Тому, у разі, якщо при виконанні судового рішення відповідачем з`ясуються обставини того, що за певний період часу позивачу все таки здійснювалися відповідні нарахування виплат індексації за окремі місяці, то такі виплати мають бути проведені уже з урахуванням можливих виплачених сум.

Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у спосіб, який визначений судом.

Щодо позовних вимог в частині невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 07.03.2019 року, то суд вважає їх безпідставними, оскільки з наведених вище нормативних обґрунтувань індексація грошових доходів населення в тому рахунку грошового забезпечення військовослужбовців проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації в розмірі 103 відсотка.

Разом з тим, відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, а тому передбачені законом підстави для індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.04.2018 року по 01.12.2018 року відсутні. При цьому, право на отримання індексації грошового забезпечення у позивача виникло у грудні 2018 року, та її виплата була проведена відповідачем, про що свідчать відповідні відомості, які містяться у наданій суду довідці начальника фінансової служби Військової частини НОМЕР_1 про розмір нарахованого грошового забезпечення позивача.

За таких обставин в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги позивача щодо встановлення базового місяця 01.01.2008 року для обчислення індексації його грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Питання визначення базового місяця для індексації знаходиться в залежності від таких показників, як розмір прожиткового мінімуму за певні періоди, розмір коефіцієнту індексації пенсій тощо, які підлягають застосуванню відповідними органами, підприємствами, установами, організаціями при здійсненні відповідних розрахунків.

Суд зазначає, що саме в процесі виконання рішення суду в порядку встановленому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком №1078, буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача.

Окрім того, захисту підлягає лише вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

Як зазначалось вище у даній правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачу. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Більше того, на думку суду, в даному випадку, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу та який виплачував йому грошове забезпечення. І саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 15.10.2020 справа №240/11882/19. Такої ж думки дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний у своїх постановах у справі №120/3413/20-а від 03 лютого 2021 року, 120/4432/20-а від 01 березня 2021 року, № 120/4001/20-а від 25 березня 2021 року, № 560/3773/20 від 31 березня 2021 року.

Отже, вимоги позивача щодо прийняття судом рішення в частині визначення базового місяця є безпідставними та задоволеними бути не можуть.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.03.2016 року по 01.03.2018 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 12.05.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (; місцезнаходження: вул. Некрасова, 72, м. Вінниця, 21001).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович