Справа № 380/6539/20
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6539/20 пров. № А/857/3610/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Іщук Л. П., Шевчук С. М.;

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю. Т.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК-Львів» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 380/6539/20 (головуючий суддя Кухар Н. А., м. Львів, повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року) за позовом Головного управління ДПС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" про стягнення коштів за податковим боргом з рахунків у банках ,-

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2020 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву Головного управління ДПС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" про стягнення до бюджету кошів з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника в розмірі 191683,25 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що відповідно до ст. 59 Податкового кодексу України податковим органом винесено податкову вимогу форми «Ю» від 06 липня 2017 року № 3173-17, яку надіслано платнику податків, проте боржником не вживалися заходи щодо погашення заборгованості, що зумовило звернення із позовною заявою до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року позов задоволено. Постановлено стягнути до бюджету з товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" кошти з рахунків, які знаходяться на рахунках в банках, обслуговуючих такого платника податків, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів в розмірі 191 683 грн. 25 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" оскаржило його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також вказано, що сума податкового боргу не є узгодженою, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" не отримувало податкових повідомлень-рішень щодо сплати орендної сплати з юридичних осіб, а також не отримувало податкової вимоги, відтак позов про стягнення коштів за податковим боргом задоволенню не підлягає.

Представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить відмовити в задоволенні такої в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Інші особи, у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" () є юридичною особою та зареєстроване за адресою: 81634, Львівська область, Миколаївський район, с. Розвадів, вул. С. Бандери, 7.

Згідно наданої Головним управлінням ДПС у Львівській області довідки про рахунки у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" наявні відкриті рахунки в установах банків .

Відповідно до довідки про податкову заборгованість станом на26.05.2020 року у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" наявна заборгованість на суму 191683, 25 грн. за податковим зобов`язанням з орендної плати у розмірі 191 683, 25 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі вказав, що узгоджена сума податкового зобов`язання набула статусу податкового боргу, а її розмір підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, також судом першої інстанції взято до уваги направлення контролюючим органом податкової вимоги та відсутність доказів добровільної сплати відповідачем визначеної суми податкового боргу.

Суд апеляційної інстанції з вищевказаними висновками не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 287.3 ст. 287 ПК України визначено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Як встановлено матеріалами справи, податковий борг з орендної плати з юридичних осіб, нарахований відповідачем самостійно, у поданій податковій декларації з плати за землю та складає у загальній сумі 749 716, 20 грн.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Встановлено, що податковим органом було винесено податкову вимогу форми «Ю» від 06 липня 2017 року № 3173-17.

Згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин): грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Кодексу визначає, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Кодексу: податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункт 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПКУ).

Відповідно до пункт 58.3 статті 58 Кодексу податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Пункт 59.1 статті 59 ПКУ визначає, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Порядок направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 року №610.

Пункт 7 розділу IV Порядку: податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Відповідно до копії корінця податкової вимоги від 06.07.2017 року № 3173-17, наданої позивачем до позову, та на яку посилається суд першої інстанції як на підставу виконання позивачем вимог закону щодо обов`язку надсилання податкової вимоги про сплату податкової заборгованості визначеної позивачем та затвердженої в рішенні суду першої інстанції, у графі "податкову вимогу отримав" відсутні будь-які позначки, прізвище, посада, підпис, дата тощо.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що на корінці відсутні позначки про направлення цієї податкової вимоги рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідачу, податковим органом не надано до матеріалів справі повідомлення про вручення вказаної податкової вимоги, отже не доведено факту належного направлення та вручення відповідачу вищевказаної податкової вимоги.

Твердження контролюючого органу про те, що ним податкова вимога направлялась на адресу ТзОВ «ТБК-Львів», що підтверджується корінцем податкової вимоги та поштовим чеком, не може бути належним доказом надсилання та вручення податкової вимоги, оскільки нормами податкового законодавства чітко визначено, що податкова вимога має направлятись саме листом з повідомленням про вручення.

Також, в матеріалах справи містяться податкові повідомлення-рішення від 12 лютого 2019 року № , від 19 лютого № та від 01 квітня 2019 року № , разом з тим, будь-яких доказів направлення цих податкових повідомлень-рішень ТзОВ «ТБК-Львів» матеріали справи не містять, а твердження представника податкового органу про те, що вищевказані рішення податкового органу направлялись разом із відповідними Актами перевірок нічим не підтверджується.

Також колегія суддів вказує, що контролюючим органом також не надано доказів і альтернативного способу повідомлення відповідача про наявність податкової вимоги, а саме розміщення податкової вимоги на дошці податкових оголошень, як і не надано відповідного акту, в якому би була вказана причина, що призвела до неможливості вручення податкової вимоги.

Таким чином недотримання контролюючим органом процедури стягнення податкового боргу, що визначена нормами податкового законодавства, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог контролюючого органу.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Суд апеляційної інстанції застосовує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», де вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на все вищевказане, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції ці обставини не враховано та безпідставно прийнято рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК-Львів» задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 380/6539/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову Головного управління ДПС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТБК-Львів" про стягнення коштів за податковим боргом з рахунків у банках відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Л. П. Іщук
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 07 травня 2021 року.