Справа № 240/1902/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Житомир справа № 240/1902/21

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича про визнання протиправними та скасування постанов,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича, що видані у виконавчому провадженні №63431164 з примусового виконання виконавчого напису №4438, виданого 24 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Управління Активами" заборгованості в розмірі 50541,97 гривень, а саме:

- постанову про відкриття виконавчого провадження від 28.10.2020 № 63431164;

- постанову про стягнення з боржника - ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій від 05.01.2021 у ВП № 63431164;

- постанову про стягнення з боржника - ОСОБА_1 , основної винагороди приватного виконавця від 05.01.2021 у ВП № 63431164;

- постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника - ОСОБА_1 від 12.01.2021 у ВП №63431164.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка не відноситься до виконавчого округу міста Києва. Однак, в порушення вимог частини 1 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович відкрив виконавче провадження №63431164 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 24.01.2020 №4438 про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" грошових коштів у розмірі 50541,97 гривень не за місцем її проживання. Вказані обставини, на переконання позивача, свідчать про протиправність постанов приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича, винесених ним у виконавчому провадженні №63431164, а тому ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою від 01 березня 2021 року відкрито провадження у справі №240/1902/21 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по справі на 10 березня 2021 року о 10:00.

Крім того, у вищезазначені ухвалі відповідачі було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, а також витребувано у нього копію матеріалів виконавчого провадження №63431164.

У зв`язку з неявкою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, призначене на 10 березня 2021 року судове засідання по справі було відкладено на 24 березня 2021 року о 10:00.

У зв`язку з хворобою головуючого судді Черняхович І.Е. в період з 15.03.2021 по 02.04.2021, призначене на 24 березня 2021 року судове засідання по справі було відкладено на 14 квітня 2021 року о 10:00.

07 квітня 2021 року на електронну пошті суду від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича надійшла копія матеріалів виконавчого провадження №63431164 (а.с.54-71).

Разом з тим, своїм правом на заперечення щодо заявлених позовних вимог відповідач не скористався, відзиву на позовну заяву до суду не надіслав.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судове засідання, призначене на 14 квітня 2021 року, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв.

Натомість представник позивача 14 квітня 2021 року подав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд адміністративної справи №240/1902/21 без його участі.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає за можливе здійснити розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

З наявного у матеріалах справи свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 03.11.2016 вбачається, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03 листопада 2016 року змінила ім`я на ОСОБА_1 , про що Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області був складений відповідний актовий запис за №161 (а.с.8).

Судом встановлено, що 24 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем на підставі статті 87 Закону України "Про нотаріат" та пункту 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, вчинено виконавчий напис №4438, яким запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" та стягнути з ОСОБА_1 загальну суму заборгованості в розмірі 50541,97 гривень (а.с.69).

В подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" звернулось до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича із заявою про примусове виконання виконавчого документа, в якій просило:

- розпочати примусове виконання виконавчого напису від 24.01.2020 №4438, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, про стягнення з боржника - ОСОБА_1 , заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" в розмірі 50541,97 гривень;

- звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ;

- накласти арешт на наявні рахунки боржника, що відкриті в АТ "ОТПБанк", АТ КБ "Приватбанк", АТ "Ощадбанк", АТ "Райфайзен Банк", АТ "Альфа-Банк", АБ "УкргазБанк", АТ "Універсал Банк", АТ "ДЕЛЬТА БАНК", ПАТ "Платинум Банк" (а.с.65).

Розглянувши вищезазначену заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами", приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович виніс постанову від 28 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63431164 з примусового виконання виконавчого напису від 24.01.2020 №4438, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" заборгованості в сумі 50541,97 гривень, відповідно до кредитного договору від 13.12.2013, укладеного з ПАТ "Дельта Банк", право вимоги за яким перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" (а.с.63-64).

Крім того, під час здійснення заходів примусового виконання виконавчого напису від 24.01.2020 №4438, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович в межах виконавчого провадження №63431164 було винесено:

- постанову від 05.01.2021 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 основної винагороди в розмірі 5054,20 гривень (а.с.16-17);

- постанову від 05.01.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено, що загальна сума мінімальних витрат становить 600,00 гривень (а.с.18-19);

- постанову від 12.01.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернено стягнення на доходи ОСОБА_1 , які вона отримує у ФОП " ОСОБА_4 " (а.с.20-21).

Вважаючи постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича, винесені у виконавчому провадженні №63431164, протиправними, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

В даній справі ОСОБА_1 оскаржує правомірність постанов приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича, винесених у виконавчому провадженні №63431164, з тих мотивів, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем його виконання, оскільки позивач, згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання, починаючи з 05.01.2020 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , яка не відноситься до виконавчого округу м. Києва. Разом з тим, виконавчим округом приватного виконавця Оніщенка Дмитра Степановича є місто Київ, а тому він не міг провадити виконавчі дії за виконавчим документом щодо боржника, місце проживання якого знаходиться за межами його виконавчого округу.

В свою чергу, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович приймаючи до виконання виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 24.01.2020 №4438, прийняв до уваги адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , яка була зазначена стягувачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" в заяві про примусове виконання виконавчого документа.

Власне, з огляду на адресу місця проживання ( АДРЕСА_2 ), яка знаходиться у виконавчому окрузі, на який поширюється компетенція приватного виконавця Оніщенка Дмитра Степановича, останній прийняв виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 24.01.2020 №4438 до примусового виконання та виніс оскаржувані у даній справі постанови.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 4 Закону №1403-VIII визначено, що діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчі написи нотаріусів.

За текстом частини першої статті 4 Закону №1404-VIII у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Натомість приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до частин першої, другої і шостої статті 25 Закону №1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що приватний виконавець вправі приймати до виконання виконавчі документи щодо боржників фізичних осіб виключно у випадку, якщо місце проживання, перебування боржника або місце знаходження його майна знаходяться у межах його виконавчого округу.

При цьому, положення статті 24 Закону №1404-VIII оперують термінами "місце проживання, перебування боржника", а не "зареєстроване місцем проживання боржника" як чинником, який впливає на визначення місця виконання рішення.

Відповідно до висновків справа Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 31 березня 2021 року по справі №380/7750/20 (провадження № К/9901/1690/21): "Спираючись на цільове тлумачення цієї норми у системному зв`язку з іншими положеннями зазначеного Закону, таку її конструкцію можна пояснити тим, що виконавчі дії мають провадитися з урахуванням (в межах) дійсного/фактичного місця проживання боржника. Тобто "примусове виконання" рішень має бути певним чином "наближеним", прив`язаним до місця проживання/перебування боржника, що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження (як-от: ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення). У контексті обставин цієї справи наведені міркування суду мають на меті донести думку про те, що місце проживання (або ж "адреса проживання", як зазначено у виконавчому написі приватного нотаріуса) має відповідати дійсності. Іншими словами, не стільки номінальна адреса проживання боржника, скільки його фактичне, реальне місце проживання повинні визначати місце виконання рішення задля досягнення мети виконавчого провадження і дотримання його засад, визначених статтею 2 Закону №1404-VIII".

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За визначеннями, наведеними у статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон № 1382-IV):

- місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

- місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - це паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

- реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з частиною десятою та одинадцятою статті 6 Закону №1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина одинадцята статті 6 Закону № 1382-IV).

Відповідно до норм частини першої статті 4 Закону України від 20 листопада 2012 року №5492-VI "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" (далі - Закон №5492-VI) Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 Закону № 5492-VI до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація, зокрема про місце проживання.

Аналіз наведених положень Цивільного кодексу України у зіставленні з положеннями Закону № 1382-IV дозволяє зробити висновок, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово). Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію.

При цьому, з огляду на положення законодавства про свободу пересування та вільний вибір місця проживання спільним для понять "місцем проживання" та "зареєстроване місце проживання" є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного "спілкування" з контролюючими органами, фізичними/юридичними особами, особа визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів, фізичних/юридичних осіб при визначенні територіальної юрисдикції судових справ за участі цієї особи; надсилання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання є умовою належного повідомлення особи).

Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання від 19.12.2017 №01-14/10103, виданою Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, що починаючи з 05.01.2020 зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 .

Зі слів позивача, за вказаною адресою вона фактично проживає.

Доказів того, що адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 відрізняється від адреси її фактичного місця проживання відповідач до суду не надав та матеріали адміністративної справи не містять.

Більш того, як вбачається з виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 24.01.2020 №4438, зазначеною в ньому адресою місця реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_4 . Жодної іншої адреси фактичного місця проживання боржника виконавчий напис не містить (а.с.69)

Разом з тим, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович, вирішуючи питання про належність місця виконання виконавчого напису приватного нотаріуса від 24.01.2020 №4438 до його виконавчого округу та приймаючи вказаний напис до виконання, взяв до уваги адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), яка була зазначена стягувачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління Активами" в адресованій приватному виконавцю заяві про примусове виконання рішення (а.с.65).

Таким чином, адресу проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 відповідачу повідомив саме стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління Активами".

Проте, суд зазначає, що якщо зареєстроване місце проживання боржника ( АДРЕСА_4 ) має офіційне підтвердження, так як відповідні відомості зазначено у довідці про реєстрацію місця проживання від 19.12.2017 №01-14/10103, виданій Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, то адреса місця проживання ( АДРЕСА_2 ), що була повідомлена стягувачем, базується виключно на словах стягувача, особи, яка є заінтересованою стороною у виконавчому провадженні.

Жодного підтвердження вірогідності адреси місця проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , яку стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління Активами" повідомив у заяві про примусове виконання виконавчого напису, в матеріалах виконавчого провадження та в матеріалах адміністративної справи немає.

Таким чином, об`єктивних даних, на основі яких можна було б стверджувати, що ОСОБА_1 на дату відкриття виконавчого провадження №63431164 проживала у АДРЕСА_2 , чи мала майно на території цього виконавчого округу, відповідач, на підтвердження правомірності спірних постанов, не надав.

У контексті спірних правовідносин суд зазначає, що сама лише вказівка на місце проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якого охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою.

Наведене є підставою для висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження №63431164 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Оніщенко Дмитро Степанович не володів достовірною інформацією про фактичне місце проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , оскільки стягувач до заяви не додав підтверджуючі документи, з яких вбачається, що боржник проживає, перебуває за вказаною адресою.

Суд зазначає, що визначення місця виконання виконавчого документа щодо ОСОБА_1 (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем її проживання. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон №1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.

Зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_1 згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 19.12.2017 №01-14/10103, виданою Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, є АДРЕСА_4 . Вказана адреса боржника також була зазначена у виконавчому написі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 24.01.2020 №4438.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що приватний виконавець Оніщенко Дмитро Степанович, виконавчим округом якого є місто Київ, не міг прийняти до примусового виконання виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 24.01.2020 №4438, місце виконання якого знаходиться в іншому виконавчому окрузі.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду також на критерії, визначені у частині другій статті 2 КАС, на відповідність яким адміністративний суд повинен перевіряти рішення суб`єкта владних повноважень у справах про їх оскарження, суд дійшов висновку, що у відповідача не було законних підстав для прийняття до виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 24.01.2020 №4438, а тому оскаржувані в даній справі постанова від 28.10.2020 про відкриття виконавчого провадження №63431164, постанова від 05.01.2021 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у ВП № 63431164, постанова від 05.01.2021 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у ВП №63431164 та постанова від 12.01.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у ВП №63431164 є протиправними та підлягають скасуванню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено правомірність оскаржуваних постанови, винесених ним у виконавчому провадженні №63431164, з огляду на що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанції від 03.02.2021 №03-9418936/С (а.с.23) та від 18.02.2021 №18-9571635/С (а.с.33) за подачу даного позову до суду ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3632,00 гривень.

Відповідно до ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для цілей розподілу судових витрат, до витрат на правничу допомогу, включається:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

10 березня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання (вх.№11648/21), в якому просила у разі задоволення позову стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича на її користь витрати на правову допомогу в загальному розмірі 16500,00 гривень (а.с.40-41).

Надаючи оцінку заявленим позивачем судовим витратам на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI, відповідно до статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Поняття "витрати на правову допомогу" у даному контексті - це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

Враховуючи вищевикладене, компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

При цьому, суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність (ордер); документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та у постанові від 05 лютого 2019 року у справі №906/194/18, які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З аналізу викладених норм слідує, що витрати на правничу допомогу адвоката мають бути: пов`язаними з конкретною справою; співмірними із: складністю справи, що визначається предметом спору, обсягом дослідження доказів, тривалістю розгляду справи, тощо; ціною позову; обсягом наданих послуг, що має бути підтверджено актами наданих послуг, актами виконаних робіт, тощо; витраченим часом адвоката на надання правничої допомоги; підтверджені належними доказами, а саме: квитанцією до прибуткового касового ордера, платіжним дорученням з відміткою банку або іншим банківським документом, касовим чеком, тощо.

Так, на підтвердження фактично понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16500,00 гривень ОСОБА_1 до клопотання про їх стягнення (вх.№11648/21 від 10.03.2021) було додано:

- угоду про надання правової допомоги від 20.01.2021, укладену між нею та адвокатом Горловою Міланою Валентинівною (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №257, видане 09.04.1999 Житомирською Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури) (а.с.42);

- розрахунок витрат на правову допомогу за договором про надання правової допомоги, згідно якого загальна вартість вказаних у ньому послуг з правової допомоги становить 16500,00 гривень, в тому числі: підготовка заяви про надсилання документів до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича - 1500,00 грн.; ознайомлення та вивчення матеріалів справи, формування правової позиції та стратегії ведення справи - 6000,00 грн.; підготовка позовної заяви про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича - 9000,00 грн. (а.с.43).

Дослідивши надані в підтвердження понесення витрат на правову допомогу докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 4 статті 59 КАС України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність ордер - це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Разом з тим, ордера, який посвідчував би повноваження адвоката Горлової Мілани Валентинівни на надання правової допомоги Вербовській Лілії Анатоліївною, матеріали справи не містять.

Крім того, суд зазначає, що надання адвокатом послуг, вказаних в розрахунку витрат на правову допомогу, не підтверджується матеріалами справи та є недоведеним.

Так, в розрахунку зазначено, що адвокатом було здійснено підготовку заяви про надсилання документів до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича. Однак копії такої заяви матеріали справи не містять. Крім того, в розрахунку зазначено, що адвокатом було здійснено підготовку позовної заяви про визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича. Разом з тим, з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона оформлена, підписана та подана до суду позивачем, а не адвокатом Горловою Міланою Валентинівною.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок витрат на правову допомогу за договором про надання правової допомоги не я доказом того, що вказані послуги були фактично надані, адже акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) матеріали справи не містять.

Крім того, розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу, на переконання суду, не є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим на їх надання.

Не доведеним є також факт здійснення позивачем оплати адвокату Горловій Мілані Валентинівні послуг з надання правової допомоги в розмірі 16500,00 гривень, оскільки в матеріалах справи не міститься жодного документу (платіжного доручення, квитанції, банківської виписки, тощо), який свідчив би про оплату вказаних послуг.

Враховуючи те, що наданими до суду документами не підтверджено понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у даній справі підтверджено в розмірі 16500,00 гривень, cуд дійшов висновку що такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича на користь ОСОБА_1 підлягають лише судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3632,00 гривень.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича (вул. Василя Сурікова, 3, оф. 11, м. Київ, 03035; посвідчення приватного виконавця від 10.12.2018 №0263) про визнання протиправними та скасування постанов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича, винесені у виконавчому провадженні №63431164 з примусового виконання виконавчого напису №4438, виданого 24 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, а саме:

- постанову від 28.10.2020 про відкриття виконавчого провадження № 63431164;

- постанову від 05.01.2021 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № 63431164;

- постанову від 05.01.2021 про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 63431164;

- постанову від 12.01.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №63431164.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Оніщенка Дмитра Степановича (вул. Василя Сурікова, 3 оф. 11, м. Київ, 03035; посвідчення приватного виконавця від 10.12.2018 №0263) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3632,00 гривень (три тисячі шістсот тридцять дві гривні).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович