Справа № 200/8998/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року справа №200/8998/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького апеляційного суду на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року (повне судове рішення складено 13 січня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/8998/20-а (суддя в І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державної судової адміністрації України та Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом (з урахуванням заяви про уточнення вимог від 13.10.2020) до Донецького апеляційного суду, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державної судової адміністрації України та Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, відповідно до якої просила:

- визнати протиправними дії Донецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року (8 робочих днів) із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», внесеними Законом України № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ) та щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік з урахуванням суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 (робочих днів) із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами та доповненнями, внесеними Законом № 553-ІХ);

- стягнути з Донецького апеляційного суду на користь позивача недоплачену суддівську винагороду за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів у сумі 62 866,10 грн., недоплачену компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2656,31 грн., всього 65 522,41 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на протиправні дії відповідача, який всупереч вимогам ч.ч.2,3 ст.135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) здійснив нарахування та виплату суддівської винагороди за період 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року (8 робочих днів) із застосуванням обмежень, визначених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», чим порушив гарантії незалежності суддів, визначені Конституцією України.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року (8 робочих днів) із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону, внесеними Законом № 553-ІХ та щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік з урахуванням суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року (8 робочих днів) із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ).

Стягнуто з Донецького апеляційного суду на користь позивача недоплачену суддівську винагороду за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів у сумі 62 866,10 грн. та недоплачену компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2656,31 грн., всього - 65 522,41 грн.

Рішення суду, в частині присудження виплати суддівської винагороди за травень 2020 року у сумі 62 866 (шістдесят дві тисячі вісімсот шістдесят шість гривень 10 (десять) копійок, звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за статтею 29 Закону № 553-ІХ, який опубліковано 17 квітня 2020 року, передбачено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене у частині першій статті 29 Закону, застосовується також при нарахуванні суддівської винагороди суддям.

Апелянт наголошує, що у період з квітня 2020 року по серпень 2020 року, як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ. Тому жодних протиправних дій останній не вчиняв. Крім того, положення щодо компенсування суддям коштів втрачених у зв`язку з впровадженими обмеженнями Конституційний Суд України зазначив у мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 (абзац 2 пункту 4.3 Рішення 10-р/2020).

Після визнання обмежень при виплаті суддівської винагороди неконституційними позивач не зверталась до відповідача із заявами про повернення коштів, виплата яких була обмежена. Заходи досудового врегулювання спору також не вживались.

Натомість суд першої інстанції не дослідив надані відповідачем докази, надав неналежну оцінку фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спірних правовідносин.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради України № 2463-ІV від 03.03.2005 ОСОБА_1 було обрано безстроково суддею апеляційного суду Донецької області.

Згідно Указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 позивач була переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду та 09 жовтня 2018 року зарахована до штату цього суду згідно наказу голови суду від 02.10.2018 № 49к, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.06.2020 № 1872/0/15-20 позивач звільнена з посади судді Донецького апеляційного суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.

11 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, строк дії якого, відповідно до постанов КМУ було неодноразово продовжено та який продовжується станом на момент розгляду цієї справи.

13 квітня 2020 року Верховною Радою України був прийнятий Закон № 553-ІХ, який набрав чинності 18 квітня 2020 року та яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС).

Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Відповідно до статті 8 Закону України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі установлена з 1 січня - 4723 гривні.

Отже з урахуванням обмежень, встановлених частинами першою, третьою Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», за вказаною нормою, суддівська винагорода не може перевищувати 47 230 гривень у місяць.

У той же час, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, в тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: «Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у вигляді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.

Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Наведені положення Конституції України, рішення Конституційного Суду України вказують на те, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відтак, слід зазначити, що Конституція України чітко та однозначно встановлює, що розмір винагороди судді встановлюється лише законом про судоустрій, отже, його не може бути встановлено Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік чи будь - якими іншими законами чи нормативно-правовими актами.

Також з вказаної норми Конституції України видно, що норми Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідачем до спірних відносин взагалі не мали застосовуватися.

Норми Закону України «Про Державний бюджет України» мають застосовуватись відповідачем лише в частині врахування такої величини, що береться для розрахунку складових суддівської винагороди, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб".

Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується, зокрема окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Згідно частини сьомої статті 48 зазначеного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Статтею 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (частина друга).

Базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (частина третя).

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду .

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (частина п`ята).

Донецький апеляційний суд розміщується в двох населених пунктах - у м. Маріуполі (з кількістю населення більше ста тисяч осіб, але менше п`ятисот тисяч осіб) та у м. Бахмуті, у зв`язку з чим до базового розміру посадового окладу судді Донецького апеляційного суду додатково застосовується регіональний коефіцієнт 1,1.

Слід зазначити, що у спірний період жодні зміни щодо розміру суддівської винагороди до Закону № 1402-VIII, який є спеціальним законом, відповідно до Конституції України, не вносились.

Наказом голови Донецького апеляційного суду № 271к від 13.11.2018 позивачу з 09.10.2018 була встановлена щомісячна доплата за вислугу років - 70% посадового окладу.

Відповідно до статті 7 Закону України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу у в розрахунку на місяць установлено з 1 січня 2020 року - 2102 гривні.

Враховуючи викладене, розмір суддівської винагороди позивача з 01 січня 2020 року мав складати 196 537,00 грн., з яких, посадовий оклад - 115 610,00 грн. (50 х 2102,00 грн. х 1,1, де 50 - базовий розмір посадового окладу, який становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2102,00 грн. - прожитковий мінімуму для працездатних осіб встановлений з 01 січня 2020 року; 1,1 - регіональний коефіцієнт ), доплата за вислугу років 70% посадового окладу - 80 927,00 грн.

Як встановлено судами з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, у період з 18 квітня 2020 року по 25 червня 2020 року позивач перебувала у щорічній відпустці:

- з 14 по 30 квітня 2020 року (наказ № 141/в від 23.03.2020);

- з 08 по 13 травня 2020 року та з 14 по 25 травня 2020 року (наказ № 227/в від 30.04.2020);

- з 01 по 25 червня 2020 року (наказ № 275/в від 25.05.2020).

За період відпустки суддівська винагорода позивачу виплачувалась у повному розмірі відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII.

Проте, у спірний період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено не відповідно до положень ст.130 Конституції України та ст.135 Закону № 1402-VIII, а в обмеженому розмірі, згідно зі ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (47 230,00 грн.), тобто у меншому розмірі, ніж це передбачено Законом № 1402-VIII.

Згідно розрахункового листа за травень 2020 року та довідки від 01.10.2020, виданої відповідачем, не виплачена позивачу сума суддівської винагороди за спірний період період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року, склала 62 866,10 грн.

Видача відповідачем вказаної довідки виключає необхідність зобов`язувати відповідача здійснювати перерахунок суддівської винагороди позивача у спірний період, оскільки такий перерахунок вже відповідачем фактично здійснено.

Проте, доплату суддівської винагороди позивачу за вказаний період, станом на момент розгляду справи відповідачем не проведено, з посиланням на відсутність фінансування саме на ці цілі.

Так, виходячи зі змісту відзиву на позовну заяву, з урахуванням уточнень до неї, відповідач визнав позовні вимоги в частині вимог щодо стягнення сум невиплаченої суддівської винагороди та компенсації за невикористані позивачем дні відпустки, що також є підставою, за наявності для того законних підстав, для задоволення позовних вимог у цій частині, згідно з положеннями ч.4 ст.189 КАС України.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд обгрунтовано не прийняв посилання відповідача у відзиві на позов щодо того, що після визнання Конституційним Судом України обмежень при виплаті суддівської винагороди неконституційними позивачка не зверталась до відповідача із заявами про повернення коштів, виплата яких була обмежена та про те, що заходи досудового врегулювання спору також не вживались.

Чинне законодавство України не передбачає обов`язкового досудового врегулювання між суддею та судом, у спорах щодо невиплати суддівської винагороди чи компенсаційних виплат, як не передбачає і обов`язку звертатись із заявами про повернення коштів.

Відповідно до ч.1-4 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог КАС України та враховуючи те, що ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в частині встановлення розміру суддівської винагороди, не відповідала у спірний період Конституції України та нормам міжнародного права, слід застосовувати до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

При цьому до Конституційного Суду України Верховним Судом вже було внесено подання щодо конституційності частин першої і третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-IX (постанова Пленуму Верховного Суду від 29 травня 2020 року № 7), що не потребує додаткового звернення суду першої інстанції з цього питання.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 обмеження суддівської винагороди, встановлені частинами першою, третьою статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-ІХ), десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, визнані неконституційними.

Серед іншого, у вказаному рішенні зазначено, що проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Таким чином, положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ суперечать статтям 1, 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, частинам першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Слід зауважити, що станом на момент виникнення спірних правоідносин вказане рішення Конституційного Суду України прийнято ще не було, проте, Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 208/1131/17 зазначив, що суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Щодо посилання апелянта на те, що відповідач є розпорядником коштів нижчого рівня та не мав правових підстав для нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ.

Про правові підстави нарахування позивачу суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ судом зазначено вище, як зазначено і про те, що вказаний закон взагалі не мав застосовуватись відповідачем у спірних правовідносинах.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 148 Закону № 1402-VIII видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частини 6 та 7 вказаної норми визначають, що видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Законом № 553-ІХ не було внесено жодних змін до додатків до вказаного закону, якими визначені конкретні суми видатків на забезпечення здійснення правосуддя Донецьким апеляційним судом, у тому числі такого видатку як виплата суддівської винагороди цим суддям (визначено як "оплата праці" у додатку № 7 до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»).

Крім цього, відповідно до ч.ч.1-2 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Абзацем 1 ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України встановлено: "Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років…".

Також апеляційний суд зважує на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 3 березня 2021 року в справі № 340/1916/20:

«61… колегія суддів констатує, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ…) було неправомірним. Тому правильним є висновок судів попередніх інстанцій про обґрунтованість доводів позивача в цій частині.».

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому апеляційним судом було досліджено питання, чи було зменшено обсяг асигнувань відповідачу після набрання чинності Законом № 553-ІХ, що в свою чергу впливає на обґрунтованість звернення з цими позовними вимогами виключно до відповідача, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 3 березня 2021 року в справі № 340/1916/20 (пункти 78, 83).

Відповідачем не надано суду доказів зменшення розмірів бюджетних асигнувань (чи бюджетних призначень) Донецькому апеляційному суду на виплату суддівської винагороди чи встановлення у кошторисі відповідача на 2020 рік обмежень, що не давали б відповідачу у спірний період, у межах вказаних норм Бюджетного кодексу України, брати відповідні зобов`язання з виплати суддям суддівської винагороди у встановленому № 1402-VIII обсязі.

Згідно листа Державної судової адміністрації України від 21.04.2021 № 10-8087/21, зміни до кошторису Територіального управління ДСА України в Донецькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносились. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік ТУ ДСА України в Донецькій області за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у сумі 301 977,3 тис. грн, відкриті в повному обсязі.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням обмеження її розміру у порядку ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідач як суб`єкт владних повноважень, діяв протиправно та всупереч ст.ст. 8 і 130 Конституції України та ст.135 Закону № 1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій її незалежності як судді.

Також місцевий суд правильно не взяв до уваги посилання третьої особи на те, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність лише з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення та не мають ретроактивної дії, оскільки підставою позову позивачем визначено не застосування до спірних правовідносин щодо виплати позивачу суддівської винагороди у спірний період ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020, а застосування до спірних правовідносин положень статей 8, 126, 130 Конституції України, як норм прямої дії.

Частиною 3 ст.2 КАС України визначено у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Враховуючи викладене та часткове визнання відповідачем позовних вимог, позовні вимоги в частині вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за фактично відпрацьовані дні та про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку є обгрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог, пов`язаних з компенсацією позивачу за невикористані дні відпустки.

Згідно наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 позивачу, у зв`язку зі звільненням у відставку, виплачена компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік тривалістю 15 календарних днів у сумі 81 377,95 грн (з урахування вищевказаних обмежень, застосованих відповідачем відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність): умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

При обчисленні середньої заробітної плати для компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку також включаються виплати за час. протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 7 Порядку нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Проте, компенсація позивачу за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2020 рік тривалістю 15 календарних днів, у сумі 81 377,95 грн відповідачем протиправно була обчислена відповідачем з урахуванням протиправно обмеженої у травні 2020 року суддівської винагороди.

Отже, враховуючи визнання відповідачем позову в цій частині та вищевказане обгрунтування протиправності ненарахування та невиплати відповідачем позивачу суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом № 1402-VIII, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік з урахуванням суддівської винагороди за фактично відпрацьовані в період з 01 по 07 травня 2020 року та з 26 по 31 травня 2020 року 8 робочих днів із застосуванням її обмеження згідно положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами та доповненнями, внесеними Законом № 553-ІХ) та про стягнення з відповідача на користь позивача а недоплаченої компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік у сумі 2656,31 грн., всього 65 522,41 грн., місцевий суд дійшов правильного висновку, що такі вимоги також підлягають задоволенню.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підляє задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького апеляційного суду - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 200/8998/20-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 11 травня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді Т. Г. Гаврищук

А. А. Блохін