Справа № 300/2397/19
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2021 р. справа № 300/2397/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Микитин Н.М.,

при секретарі судового засідання Маковійчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Господарського суду Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення, -

ВСТАНОВИВ:

06.12.2019 ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Господарського суду Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати з 04.12.2018 по 01.12.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів, зобов`язання провести нарахування та виплату суддівської винагороди з 04.12.2018 по 01.12.2019 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно правової позиції Конституційного Суду України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, за яким положення частин 3 і 10 статті 133 Закону № 2453 визнано неконституційними, внаслідок чого, дії відповідачів при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди за період з 04.12.2018 по 01.12.2019 з використанням в якості розрахункової величини - прожиткового мінімуму у розмірі, встановленому Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", є неправомірними. Відтак, розмір суддівської винагороди судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, за період з 04.12.2018 по 01.12.2019 повинен виплачуватись із врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, а не розміру прожиткового мінімуму, як розраховано відповідачами. В зв`язку із вищенаведеним, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування та виплати з 04.12.2018 по 01.12.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів, зобов`язати відповідачів провести нарахування та виплату суддівської винагороди з 04.12.2018 по 01.12.2019 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду 10.12.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 КАС України.

23.12.2019 на адресу суду від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник зазначив, що нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу здійснюється Господарським судом Івано-Франківської області з бюджетних коштів, відтак Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області не є належним відповідачем по даній справі. Відповідно до вищевикладеного, представник ТУ ДСА України в Івано-Франківській області щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив та просив в задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі (а.с.36-39).

Господарський суд Івано-Франківської області скористався правом на подання відзиву на позов, який надійшов на адресу суду 23.12.2019, відповідно до якого щодо заявлених заперечив та зазначив, що на день подання позову, кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, щодо ОСОБА_1 не завершено. За змістом пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Відтак, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Отже, з огляду на вимоги пункту 23 Розділу XІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VІІІ суддівська винагорода позивача повинна обраховуватися відповідно до вимог статті 133 Закону №2453-VІ, але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ, тобто з розрахунку 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 01 січня календарного року. Таким чином, на час звернення позивача до суду положення пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ є чинними, неконституційними не визнавались. На думку відповідача, його дії щодо розрахунку розміру суддівської винагороди судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, повинен розраховуватись саме з розміру прожиткового мінімуму. В зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити.

02.01.2020 на адресу суду від Державної судової адміністрації України надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник зазначив, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 рудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Зазначає, що вказаний нормативно-правовий акт є чинним та не був визнаний неконституційним, а тому розрахунковою величиною, яка має бути застосована під час визначення розміру суддівської винагороди є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений Законами України "Про Державний бюджет на 2018 рік" та "Про Державний бюджет на 2019 рік", а не мінімальна заробітна плата. В зв`язку із наведеним представник вважає, що розмір суддівської винагороди, який був нарахований та виплачений позивачу з грудня 2018 року, відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволення (а.с.54-60).

Позивач, скористалася правом на подання заперечення на відзив господарського суду Івано-Франківської області, яке надійшло на адресу суду 31.12.2019, згідно яких зазначено, що невиконання рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 1-7/2018(4062/15), є порушення принципу верховенства Конституції України (а.с.51-52).

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області правом на подання пояснення не скористалася.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.01.2020 провадження в адміністративній справі № 300/2397/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Господарського суду Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у зразковій справі №200/9195/19-а (провадження №Пз/9901/17/19).

З огляду на усунення обставини, яка слугувала підставою для зупинення провадження у справі, ухвалою суду від 23.02.2021 провадження у даній адміністративній справі поновлено.

24.02.2021 судом ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження про що постановлено ухвалу.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 судом закрито підготовче провадження в даній справі та вирішено перейти до розгляду справи по суті на 11 травня 2021 року о 11:00 год.

Учасники справи в судове засідання яке було призначено на 11 травня 2021 року о 11:00 год не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Господарський суд Івано-Франківської області у відзиві на позов, який надійшов на адресу суду 23.12.2019 просив суд розгляд справи проводити без участі представника позивача

25.03.2021 позивачем подано суду заяву про розгляд справи без її участі(а.с.101).

Представники Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області та третьої особи яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи відповідно до положень частини 1 статті 268 КАС України, явку своїх представників не забезпечили.

Частиною четвертою статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із довідкою секретаря судового засідання Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.05.2021, викликані учасники даної адміністративної справи в судове засідання не з`явилися, у зв`язку із чим, звукозапис технічними засобами не здійснювався.

Розглянувши матеріали адміністративної справи за правилами загального позовного провадження, дослідивши в сукупності докази, якими суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 06.02.2007 призначена на посаду судді Господарського суду Івано-Франківської області указом Президента України «Про призначення суддів» від 06.02.2007 № 82/2007 (а.с. 11-12).

Господарським судом Івано-Франківської області позивачу видано довідки № 17 від 05.11.2019, та № 18 від 05.11.2019, з яких вбачається, що ОСОБА_1 за період з січня 2018 по жовтень 2019 фактично виплачено суддівську винагороду яка розраховувалася, виходячи з посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року та станом на 01 січня 2019 року (а.с.13-14).

Не погоджуючись з розміром суддівської винагороди, яка була виплачена за період з 04.12.2018 по 04.06.2019, виходячи з 15 прожиткових мінімумів, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, слід вийти із наступних мотивів.

Суд, у відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи правову норму, яку слід застосувати до спірних правовідносин, зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Дана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, які зазначені в рішенні Верховного Суду від 11.03.2020 у зразковій справі № 200/9195/19-а (адміністративне провадження № Пз/9901/17/19), а саме: 1) позивачами є судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання з метою визначення їх здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді; 2) відповідачами є територіальні управління Державної судової адміністрації України; 3) спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (виплата суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді суддівської винагороди відповідно до пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року, частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року у його первинній редакції, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для розрахунку посадового окладу судді після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018); 4) позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування й виплати суддям суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів та зобов`язати здійснити нарахування й виплату такої винагороди, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з 4 грудня 2018 року до 30 червня 2019 року. Деякі позивачі додатково заявили вимоги про нарахування і виплату суддівської винагороди з додаванням надбавки за вислугу років у відповідних розмірах від посадового окладу).

Відповідно до частини 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відтак, при вирішенні даного судового спору суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в рішенні Верховного Суду від 11.03.2020 у зразковій справі № 200/9195/19-а (адміністративне провадження № Пз/9901/17/19), та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020 в цій справі (провадження № 11-120заі20).

Згідно статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Основного Закону України).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлені Законом України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" та Законом України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", положення яких узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Частиною 2 та 3 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 №716-VII було виключено положення абзацу 5 частини 3 статті 129 Закону від 07.07.2010 №2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIІІ було викладено у новій редакції Закон від 07.07.2010 №2453-VI, частиною 3 статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З 30.09.2016 набрав чинності Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIIІ, частинами 1 та 2 статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частина 3 цієї ж статті встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 2 червня 2016 року), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Однак, пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з частиною першою статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI (в редакції Закону "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018(4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин 3, 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд", визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII. Також, вказаним рішенням встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Проте, 6 грудня 2016 року був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII, що набрав чинності 1 січня 2017 року.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відтак, вищенаведеним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII). Частина третя статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року.

Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Натомість Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності 1 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Отже, з прийняттям Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке посилається позивачка, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом за наслідками розгляду зразкової справи, у рішенні від 11.03.2020 у справі №200/9195/19-а, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020.

Таким чином, розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, після зміни розрахункової величини Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII насправді не змінився, що свідчить про відсутність порушення гарантії позивача щодо розміру її матеріального забезпечення внаслідок внесених цим Законом змін.

До того ж внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

В зв`язку із вищенаведеним, суд відхиляє доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 винагорода судді повинна розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, і погоджується з доводами відповідачів про необхідність застосування у такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

До того ж, необхідно зазначити, що на час існування спірних правовідносин (з грудня 2018 року до грудня 2019 року), пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідачі правомірно керувалися його положеннями.

Відтак, з огляду на викладене, відповідачі не мали правових підстав керуватися нормами Законів України про Державний бюджет України на 2018, 2019 роки і застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину.

В зв`язку із вищенаведеним, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини справи, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу з 04.01.2018 по 01.12.2019 суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу - 15 прожиткових мінімумів, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд також враховує частину 2 статті 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідачів, позивач під час розгляду справи не надала.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли з дотриманням вимог частини 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, відтак позов не підлягає до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідачі:

Державна судова адміністрація України (, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601);

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76000);

Господарський суд Івано-Франківської області (, вул. Грушевського, 32, м. Івано-Франківськ, 76018);

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (, вул. Дністровська, 14, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.