Справа № 420/3029/21
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3029/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 17 від 02.12.2020 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати набуття права на призначення пенсії, з 26 листопада 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має право на призначення дострокової пенсії відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як мати особи з інвалідністю з дитинства, з дати набуття права на призначення пенсії, а саме з 26.11.2016 року, що підтверджено постановами апеляційного суду від 15.11.2017 року по справі № 510/475/17 та підтримано Верховним Судом в постанові від 19.10.2020 року по справі № 510/475/17.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що рішенням № 17 від 02.12.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії та рекомендовано надати висновок лікарсько-консультаційної комісії, про те що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Та роз`яснення що у разі надання документів до 24.02.2021 року пенсію буде призначено з дня виникнення права, а якщо після - з дати повторного звернення. Однак, позивачем не надано необхідні документи. Таким чином, відмова в призначенні пенсії є обґрунтованою та правомірною.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому позивач вказує, що надані висновки підтверджують, що її син мав медичні показання для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, тобто їх достатньо для призначення пенсії за віком як матері особи з інвалідністю.

Представником відповідача до суду надано заперечення, в яких представник відповідача зазначає, що при зверненні із заявою про призначення пенсії позивачем не надавався висновок лікарсько-консультаційної комісії, а тому правові підстави для призначення пенсії відсутні, а відмова управління є обґрунтованою та правомірною.

Ухвалою суду від 09 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є матір`ю особи з інвалідністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 20-24, 58-68).

ОСОБА_1 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Ренійському районі Одеської області із заявою про призначення пенсії.

Рішенням управління Пенсійного фонду України в Ренійському районі одеської області від 30 листопада 2016 року № 1164 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії з підстав відсутності висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що її дитина, ОСОБА_2 мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку (а.с. 11).

Постановою Ренійського районного суду Одеської області від 27.09.2017 року по справі № 510/475/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, визнано протиправними дії Ізмаїльського об`єднання управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо відмови у призначенні пенсії за віком матері інваліда дитинства, зобов`язано Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як матері інваліда з дитинства з 26 листопада 2016 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року по справі № 510/475/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року, постанову Ренійського районного суду Одеської області від 27 вересня 2017 року - скасовано та прийнято нову постанову, адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково, визнано протиправними дії Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо відмови у призначенні пенсії за віком матері інваліда дитинства, зобов`язано Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 26 листопада 2016 року, з урахуванням медичного висновку № 11 від 27.09.1996 р., медичного висновку № 434 від 21.09.1998 р., медичного висновку № 43 від 18.09.2000 р., медичного висновку № 26 від 01.10.2002 р., та висновку МСЕК від 16.11.2016 р.

Рішенням Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 05 грудня 2017 року № 222 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з підстав того, що у висновках від 16.11.2016 року та від 21.06.2017 року не вказано, що інвалідність ОСОБА_2 настала до шестирічного віку (а.с. 10).

25 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства (а.с. 36-37).

02 грудня 2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області винесено рішення № 7 про відмову в призначенні пенсії (а.с. 34).

Так, відмовляючи рішенням № 7 від 02.12.2020 року ОСОБА_1 в призначенні пенсії пенсійним органом зазначено, що для вирішення питання про призначення пенсії слід звернутися до відділу обслуговування громадян та надати висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визначення її дитиною-інвалідом до 24.02.2020 року. У разі надання документів до 24.02.2020 року призначено пенсію буде з дати виникнення права. Якщо документи буде надано пізніше пенсію буде призначено з дати повторного звернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми ( пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії ( стаття 94). У разі відсутності матері, коли виховання дитини-інваліда здійснювалось його батьком, йому призначається пенсія за віком після досягнення 55 років при стажі роботи 20 років.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років.

Таким чином, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали осіб з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку.

При цьому, однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - особи з інвалідністю з дитинства

Отже, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - особи з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Визначення терміну «особа з інвалідністю з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

При цьому за змісту абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Згідно п. 14 Положення № 1317 причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

При цьому, зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» медико-соціальні експертні комісії визначають, зокрема, причинний зв`язок інвалідності із захворюванням чи каліцтвом, що виникли у дитинстві, вродженою вадою. Лікарсько-консультативні комісії лікувально-профілактичних закладів: визначають наявність стійкого розладу функцій організму дитини та відповідно можливі обмеження її життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем; складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми; надають консультативну допомогу з питань реабілітації та стороннього догляду, диспансерного нагляду або допомоги дітям з інвалідністю; забезпечують своєчасний огляд (переогляд) дітей з порушеннями стану здоров`я та дітей з інвалідністю.

Згідно пп. 6 п. 7 Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 р. № 917, комісії надають висновок про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Відповідно до п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, пункт 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Отже, мати дитини - особи з інвалідністю з дитинства має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-особою з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-особою з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року по справі № 330/2181/16-а та в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року по справі № 510/475/17.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з медичного висновку № 11 на дитину-інваліда з дитинства у віці до 16 років від 27.09.1996 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хворів хронічним церебральним арахноїдитом (а.с. 58-59).

Згідно медичного висновку № 434 на дитину-інваліда з дитинства у віці до 16 років від 21.09.1998 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на захворювання - епілепсію з частими генералізованими та малими епі-припадками, зміною особистості (а.с. 20, 60).

Згідно медичного висновку № 43 на дитину-інваліда з дитинства у віці до 16 років від 18.09.2000 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на захворювання - епілепсію з частими поліморфними судорожними припадками, в міру вираженим інтелектуально-местичними зниженнями (а.с. 21, 61).

Згідно медичного висновку № 26 на дитину-інваліда з дитинства у віці до 16 років від 01.10.2002 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на захворювання - епілепсію з поліморфними судорожними припадками середньої частоти, змінами особистості по епитипу (а.с. 33, 62).

Згідно висновку МСЕК про час настання інвалідності від 16.11.2016 року ОСОБА_2 , хворіє з дитинства та визнається інвалідом третьої групи до 16 років за діагнозом - епілепсія (а.с. 23, 63).

Згідно висновку МСЕК про час настання інвалідності від 21.06.2017 року ОСОБА_2 , хворіє з дитинства, визначений інвалідом другої групи 16.03.2004 року, визнається інвалідом третьої групи (а.с. 24, 64).

Таким чином, матеріалами пенсійної справи підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , хворіє епілепсію з поліморфними судорожними припадками середньої частоти, змінами особистості по епитипу з дитинства, тобто інвалідність настала до досягнення шестирічного віку.

Вказані обставини встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року по справі № 510/475/17 та постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року по справі № 510/475/17, які набрали законної сили.

За таких підстав, посилання представника відповідача на ненадання позивачем, ОСОБА_1 , документів на підтвердження того, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, є необґрунтованими та спростовуються зібраними по справі доказами.

При цьому, в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року по справі № 510/475/17 судом встановлено, що ОСОБА_1 виховує дитину-інваліда, інвалідність якої настала до досягнення шестирічного віку, а отже має право на пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства, відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таки чином, право ОСОБА_1 право на пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства, відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підтвердження постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року по справі № 510/475/17.

Так, статтею 8 Конституції України, ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людин, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі, у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року. «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року ).

За таких підстав, позовні вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 17 від 02.12.2020 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати набуття права на призначення пенсії, з 26 листопада 2016 року.

Згідно ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно п. 4.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Відповідно до п. 4.2. Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.3 Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Після надходження даних про сплату страхових внесків за останній місяць роботи, що передує місяцю подання заяви про призначення пенсії, протягом місяця проводиться перерахунок пенсії з урахуванням цього періоду з дати призначення пенсії. При цьому, якщо у разі проведення перерахунку пенсії її розмір зменшився, виплата пенсії в новому розмірі проводиться з місяця, наступного за місяцем проведення перерахунку. В аналогічному порядку після визначення Пенсійним фондом України розміру середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, здійснюється перерахунок пенсії у разі відсутності на дату призначення пенсії даних про середню заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії. Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Згідно ч. 1, 2 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку - пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Таким чином, з аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняттю рішення про перерахунок пенсії передує процедура перевірки пенсійним органом заяви про призначення пенсії та документів поданих до неї.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , досягла 50-річного віку та має страховий стаж - 28 років 5 місяців, про що безпосередньо зазначено в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 17 від 02.12.2020 року.

Тобто, з урахуванням приписів п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 набула право на призначення пенсії за віком, як матір особи з інвалідністю з дитинства.

При цьому, відповідач, суб`єкт владних повноважень, не надав будь-яких доказів на підтвердження правомірності відмови позивачу, ОСОБА_1 , в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії слугувало ненадання документів на підтвердження того, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Разом з тим, рішення № 17 від 02.12.2020 року не містить жодних даних щодо перевірки пенсійним органом дотримання позивачем під час звернення із заявою про призначення пенсії, інших вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Частиною 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що відповідач, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень.

За таких підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 25.11.2020 року № 2003, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, посилання представника відповідача на те, що позовні вимоги по даній справі та справі № 510/475/17 є тотожними, суд не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що підставами для звернення позивача до суду з даним позовом слугувало рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 17 від 02.12.2020 року. Тобто, підстави та предмет позову по даній справі не є тотожними тим, які вирішувались під час розгляду справи № 510/475/17.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 17 від 02.12.2020 року; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 25.11.2020 року № 2003, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 17 від 02.12.2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 25.11.2020 року № 2003, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук