Справа № 120/2503/21-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 травня 2021 р. Справа № 120/2503/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправними дій та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі відповідач 1), Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі відповідач 2) про визнання протиправними дій та скасування постанов.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю постанов відповідачів від 11.07.2014 про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому проваджені №43837623, а також від 18.04.2018 про відкриття виконавчого провадження №56211233 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014 в межах ВП №43837623.

Ухвалою від 08.04.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку, визначеному ст. 287 КАС України, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Крім того, даною ухвалою від 08.04.2021 встановлено відповідачам строк до 13.04.2021 для подання відзиву на позов із поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів, в тому числі, документів, що підтверджують надіслання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

Даною ухвалою також витребувано у відповідачів та зобов`язано їх надати суду у строк до 13.04.2021 належним чином засвідченні копії матеріалів виконавчих проваджень ВП №43837623 та ВП №56211233.

13.04.2021 на адресу суду надійшли витребувані судом у відповідача 2 матеріали, а також відзив на позовну заяву.

В поданому відзиві представник відповідача 2 заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що 14.11.2016 до Староміського відділу із Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області із супровідним листом надійшла постанова від 04.10.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №43837623, постанова ВП № 43837623 від 11.07.2014 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 68355,05 грн., винесена заступником начальника ДВС Вінницького РУЮ Немченко В.С., під час виконання виконавчого провадження ВП № 43837623 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-237/2011 виданого 03.06.2011 Вінницьким районним судом Вінницької області.

14.11.2016 керуючись ст.ст. 3, 24, 26. 27 Закону України «Про виконавче провадження» Староміським відділом винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52875888.

Крім того, представник відповідача 2 також зазначив, що відповідне виконавче провадження ВП № 52875888 було закінчене відповідно до постанови від 14.04.2018, з огляду на надходження від стягувача заяви про повне виконання боржником виконавчого листа по справі № 2-237/2011 виданого 03.06.2011.

Разом із тим, оскільки виконавчий збір в сумі 68355,05 грн. з боржника стягнуто не було, а тому у відповідності до п. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» постанову ВП № 43837623 від 11.07.2014 про стягнення з боржника виконавчого збору було винесено в окреме провадження та 18.04.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 56211233.

При цьому, представник відповідача 2 звернув увагу на те, що виконавче провадження ВП № 56211233 було завершено ще 16.12.2019 на підставі п.7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою від 15.04.2021 вирішено повторно витребувати у Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) та зобов`язати його надати суду в 5-денний строк з дня отримання копії даної ухвали належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження №43837623.

Даною ухвалою також витребувано у Староміського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язати його надати суду в 5-денний строк з дня отримання копії даної ухвали належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження №52875888.

21.04.2021 на адресу суду надійшло повідомлення від відповідача 1 про неможливість надання матеріалів виконавчого провадження №43837623, оскільки відповідні матеріали були знищені відповідно до Акту вилучення виконавчих проваджень для знищення від 20.02.2020.

21.04.2021 представником відповідача 2 надано витребувані судом копії матеріалів виконавчого провадження №52875888.

В той же час, позиція відповідача 1 з приводу заявлених позовних вимог суду не відома, адже останній не подав відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.

Постановою заступника начальника відділу ДВС Вінницького РУЮ Немченко В.С. від 03.07.2014 відкрито виконавче провадження ВП №43837623 з примусового виконання виконавчого листа №2-237/2011 від 03.06.2011, виданого Вінницьким районним судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в загальній сумі 683550,51 грн.

11.07.2014 в межах виконавчого провадження ВП №43837623 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 68355,05 грн.

04.10.2016 в.о. начальника Вінницького РУЮ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №43837623 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби). Зокрема зазначено, що в ході здійснення виконавчих дій було встановлено факт вибуття боржника за адресою у АДРЕСА_1 , яка підвідомча Староміському відділу ДВС.

14.11.2016 заступником начальника Староміського відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52875888 з примусового виконання виконавчого листа №2-237/2011 від 03.06.2011, виданого Вінницьким районним судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в загальній сумі 683550,51 грн.

В подальшому, 17.04.2018 заступником начальника Староміського відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №52875888 на підставі п. 9 ч. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Зокрема, у постанові зазначено, що борг в сумі 683550,51 грн. стягнуто в повному обсязі згідно заяви стягувача.

Крім того, 18.04.2018 заступником начальника Староміського відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56211253 з примусового виконання постанови Староміського відділу ДВС від 11.07.2014 ВП №43837623 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 68355,05 грн.

При цьому, встановлено, що 16.12.2019 заступником начальника Староміського відділу ДВС прийнято постанову в межах виконавчого провадження ВП №56211253 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

Разом із тим, на думку позивача, постанова від 11.07.2014 ВП №43837623 про стягнення виконавчого збору та постанова від 18.04.2018 про відкриття виконавчого провадження ВП №56211253 є протиправними та підлягають скасуванню, адже заборгованість за виконавчим листом №2-237/2011 від 03.06.2011 була сплачена ним в добровільному порядку.

Наведені вище обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позивачем вимог про визнання протиправними дій заступника начальника відділ ДВС Вінницького РУЮ щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014 в межах виконавчого провадження №43837623 та скасування відповідної постанови, суд зазначає наступне.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV, чинному на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014, (далі Закон №606-XIV, тут і надалі в редакції, чинній станом на 11.07.2014).

Відповідно до ст. 1 Закону №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ч. 1 ст. 2 Закону №606-XIV).

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" ( 202/98-ВР ) (ч. 2 ст. 2 Закону №606-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №606-XIV, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Згідно із положеннями ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону №606-XIV, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону №606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону №606-XIV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як слідує із матеріалів справи, постановою заступника начальника відділу ДВС Вінницького РУЮ Немченко В.С. від 03.07.2014 відкрито виконавче провадження ВП №43837623 з примусового виконання виконавчого листа №2-237/2011 від 03.06.2011, виданого Вінницьким районним судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в загальній сумі 683550,51 грн.

В подальшому, у зв`язку з невиконанням боржником виконавчого документа в добровільному порядку (в строк до 10.07.2014), 11.07.2014 в межах виконавчого провадження ВП №43837623 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 68355,05 грн.

В той же час, обґрунтовуючи протиправність дій виконавця та самої постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014, позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавчий збір стягується державним виконавцем в розмірі 10 відсотків сум, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, позивач зазначає, що заборгованість за виконавчим листом №2-237/2011 від 03.06.2011 була сплачена ним в добровільному порядку, а тому підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.

Надаючи оцінку даним твердженням позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, в першу чергу, слід зазначити, що положеннями ст. 27 Закону №606-XIV, який був чинний на момент як відкриття виконавчого провадження №43837623, так і прийняття оскаржуваної постанови від 11.07.2014, не врегульовувались питання, які стосуються порядку та розмірів стягнення виконавчого збору.

В той же час, відповідне питання було врегульовано статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), який набув чинності з 05.10.2016.

При цьому, дійсно, положеннями ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII, в редакції від 02.06.2016, передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Разом із тим, посилання позивача на положення Закону №1404-VIII, який набув чинності з 05.10.2016, як на доказ протиправності постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014, на думку суду, є необґрунтованим.

До того ж, як свідчать матеріали справи, сума виконавчого збору, який підлягає стягненню за оскаржуваною постановою від 11.07.2014, цілком відповідає вимогам ст. 28 Закону №606-XIV, який і був чинний на момент винесення відповідної постанови.

Крім того, суд також критично оцінює посилання позивача на факт добровільного виконання ним виконавчого листа №2-237/2011 від 03.06.2011, адже дані обставини він обґрунтовує виключно заявою стягувача, поданою в межах виконавчого провадження ВП №52875888.

Проте, слід враховувати, що постанова від 11.07.2014 про стягнення виконавчого збору була винесена в межах виконавчого провадження ВП №43837623, яке перебувало на виконанні у Вінницькому районному відділі ДВС з 03.07.2014 по 04.10.2016.

При цьому, закінчення виконавчого провадження ВП №43837623 було зумовлено встановленням державним виконавцем обставин, які слугували підставою для направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Окрім того, як слідує із постанови від 04.10.2016 про закінчення виконавчого провадження ВП №43837623, в ході здійснення виконавчих дій відділом було передано на реалізацію автомобіль марки SKODA OCTAVIA TOUR 1.9 TDI, 2008 року випуску, що підтверджується протоколом №167840 від 21.05.2016 по лоту №144428.

Таким чином, за наявності наведених вище обставин, посилання позивача на те, що заборгованість за виконавчим листом №2-237/2011 від 03.06.2011 була сплачена ним в добровільному порядку, на думку суду, є необґрунтованими.

Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними дій заступника начальника відділ ДВС Вінницького РУЮ щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014 в межах виконавчого провадження ВП №43837623 та скасування відповідної постанови, задоволенню не підлягають.

Що ж до решти заявлених позивачем вимог, які стосуються протиправності постанови від 18.04.2018 про відкриття виконавчого провадження ВП №56211233 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 11.07.2014 ВП №43837623, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VIII, в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови від 17.04.2018, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як слідує із матеріалів справи, 17.04.2018 заступником начальника Староміського відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №52875888 на підставі п. 9 ч. 39, ст. 40 Закону України « Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Зокрема, у постанові зазначено, що борг в сумі 683550,51 грн. стягнуто в повному обсязі згідно заяви стягувача.

18.04.2018 заступником начальника Староміського відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№56211253 з примусового виконання постанови Староміського відділу ДВС від 11.07.2014 ВП №43837623 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 68355,05 грн.

При цьому, обґрунтовуючи протиправність постанови від 18.04.2018, позивач керується положеннями п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VIII, якими передбачено, що виконавчий збір не стягується згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Разом із тим, аналіз наведених положень, на переконання суду, не свідчить про те, що постанови державних виконавців, винесені до набрання чинності цим Законом не підлягають виконанню, натомість вказує на те, що за примусове виконання таких постанов виконавчий збір не стягується.

Крім того, судом встановлено, що виконавче провадження ВП №56211253, постанову про відкриття якого просить скасувати позивач, було звершене ще 16.12.2019 відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII.

Із наведеного слідує, що з моменту завершення виконавчого провадження ВП №56211253 постанова про відкриття відповідного виконавчого провадження від 18.04.2018 фактично втратила свою чинність та не породжує жодних правових наслідків для позивача.

З приводу даних обставин суд також вважає за необхідне зазначити, що право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на усі вище викладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 18.04.2018 про відкриття виконавчого провадження ВП №56211253, адже відповідна постанова втратила свою чинність з моменту завершення відповідного виконавчого провадження (16.12.2019), тобто ще до звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, та, як наслідок, не породжує жодних правових наслідків для позивача.

До того ж, відповідна постанова від 18.04.2018 винесено відповідачем із дотриманням вимог Закону №1404-VIII.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

З огляду на положення ст. 139 КАС України, питання щодо стягнення на користь позивача судового збору вирішенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. ст. 255, 272 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

Вінницький районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (вул. Винниченка, 29, м. Вінниця, );

Староміський відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (вул. Соборна, 15-А, м. Вінниця, ).

Повний текст рішення складено 12.05.2021.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна