Справа № 340/621/21
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Кропивницький справа № 340/621/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу
за позовом доОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

провизнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії , -
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просить:
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом за 2019, 2020, 2021 р. тривалістю 51 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби протиправною;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити виплату ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом за 2019, 2020, 2021 тривалістю 51 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , суму моральної шкоди у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, і з 23 січня 2003 року одержує пенсію за вислугу років у відповідності до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.
Вказує, що з урахуванням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №826/3858/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019, яким визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб та зміни до пункту 5 і додатку 2 Порядку №45. Позивач в 18 лютому 2021 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати оновлену довідку про розмір його грошового забезпечення з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії. Проте, відповідачем відмовлено у видачі такої довідки, пославшись на відсутність законних підстав для видачі такої довідки. Вважаючи такі дії та відмову відповідача протиправною, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.
Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначивши, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 року "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" перерахунок пенсій, призначених згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", здійснювався за трьома складовими оновленого грошового забезпечення, визначеного постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" станом на 1 березня 2018 року, а саме - окладу за посадою, окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення зі служби. Інші додаткові види грошового забезпечення для перерахунку пенсії не враховувалися. Після визнання протиправними та нечинними в судовому порядку у справі №826/3858/18 окремих норм постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 року "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" зміни до відповідних нормативно-правових актів щодо перерахунку пенсій військовослужбовцям не вносилися, а судовими рішеннями у цій справі на відповідача не покладався обов`язок виготовляти нові довідки для перерахунку пенсій. Доводячи безпідставність вимог позивача про видачу нової довідки, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи подала до суду пояснення, у яких виклала заперечення проти позову, мотивовані тим, що перерахунок пенсії позивача у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення військовослужбовців проведений ГУ ПФУ в Кіровоградській області на підставі раніше поданої довідки Кіровоградського ОВК, яка видана відповідно до норм чинного законодавства, а складові грошового забезпечення, на включенні яких наполягає позивач, не можуть бути враховані для здійснення перерахунку його пенсії.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомленням (виклику) сторін (а.с.23).
25.03.2021 року третьою особою подано до суду пояснення щодо заявлених позовних вимог (а.с.30)
07.04.2021 року відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.48).
Інших заяв чи клопотань учасниками справи до суду не подано.
Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважав можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням зібраних доказів, судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 у період з 30.01.2018р. по 08.02.2021 р. проходила військову службу за контрактом в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_2 .
З матеріалів справи встановлено, що позивач має двох дітей: сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13,14).
Дочка позивача - ОСОБА_3 є інвалідом, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданого 08.04.2013 року Управлінням соціального захисту населення Знам`янської РДА (а.с.15).
05.01.2021р. ОСОБА_1 звернулася до командування військової частини із рапортом на звільнення (вх. №104 від 05.01.2021 р) в якому просила виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як жінці військовослужбовцю та 06.01.2021 року отримала усну відповідь, згідно з якою командуванням частини прийнято до розгляду та направлено запит №54 від 06.01.2021 р до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для отримання роз`яснення (а.с.16). Враховуючи зазначене позивачу повідомлено, що відповідна виплата буде здійснена у разі отримання роз`яснення вищого штабу щодо порядку та наявності законних підстав здійснення даної виплати.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 06.01.2021 №1-РС та наказом командира військової частини НОМЕР_2 №28 (по стройовій частині) від 08.02.2021, позивача старшого солдата військової служби за контрактом, контролера контрольно-пропускного пункту роти охорони та оборони батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» ( у зв`язку з закінченням строку контракту) відповідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с.8,9).
Наказами позивач з 08.02.2021 виключена з списків особового складу частини та знята з усіх видів забезпечення, а 09.02.2021р. припинено грошову компенсацію замість фактичного харчування та направлена для зарахування на військовий облік до Знам`янського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Кіровоградської області.
Оскільки вказану компенсація не виплачена, вважаючи відповідну бездіяльність відповідача протиправною позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до п.12 ст.12 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно п. 8 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно п.18 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Статтею 19 Закону України «Про відпустки» визначено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів ( стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Відповідно до ч.7 ст.20 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
За приписами ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, яка одна з них є інвалідом, окрім основної щорічної відпустки, має право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років, одна з яких є інвалід на підставі ст.19 Закону України «Про відпустки».
Що стосується доводів відповідача з приводу того, що в особливий період надання військовослужбовцям додаткових відпусток припинено, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII та «;Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII.
Так, за приписами статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткових соціальних відпусток.
Поряд з цим, суд зазначає, що Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантоване пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини, тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
У свою чергу суд вважає помилковими доводи відповідача про відсутність у позивача права на отримання компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій та як матері двох дітей віком до 15 років у зв`язку з особливим періодом, оскільки наведені вище положення Закону регулюють порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них, однак не стосується питань компенсації невикористаних відпусток.
При цьому суд враховує, що право на компенсацію невикористаних відпусток передбачене як спеціальним законодавством, так і прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Вказаними положеннями не передбачається застережень щодо одержання відповідної компенсації лише за зверненням військовослужбовця, а навпаки визначається, що така соціальна гарантія реалізується на підставі відповідного наказу.
Отже, обов`язок щодо проведення усіх необхідних виплат, у тому числі, під час звільнення позивача зі служби, покладається на відповідача.
З огляду на те, що на законодавчому рівні визначено право позивача на компенсацію невикористаної додаткової відпустки під час звільнення і це право не обмежене жодними нормами закону, а відповідач свого обов`язку щодо забезпечення позивача соціальною гарантією не виконав, суд вважає позивач має права на отримання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як матері двох дітей віком до 15 років.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 при звільненні з військової служби мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею у 2019-2021 роках додаткову відпустку, як військовослужбовець-жінка, яка має двох дітей віком до 15 років, яка одна з них є інвалідом відповідно до ст.19 ЗУ «Про відпустки», а Військовою частиною НОМЕР_2 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, яка одна з них є інвалідом за період з 2019 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 08.02.2021 рік.
Разом з тим, з приводу вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити нарахування грошової компенсації за відпустки тривалістю 51 календарних днів, суд зазначає, що в цій частині позовна вимога є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки спір виник з приводу обов`язку відповідача здійснити нарахування грошової компенсації позивача на підставі норми Закону, а не з приводу кількості днів пенсії, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.
Стаття 16 Цивільного кодексу України закріплює, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачене Цивільним кодексом України, Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами.
Підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути: порушення майнових прав (ст.386, ст.396 ЦК України); особистих немайнових прав особи (ст.280 ЦК України), а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом (ст.611 ЦК України); прийняття неправомірних рішень, а також дій чи бездіяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб ( ст. 1167 ЦК України); заподіяння каліцтва, іншого ушкодження здоров`я або смерті особи (ст.1168 ЦК України) тощо.
Відповідно до ч.5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Однак, суд звертає увагу на те, що визначення поняття «моральна шкода», способи вирахування ступеня і розміру моральної шкоди не закріплені в національному законодавстві.
Тому суд керується визначенням наданим Верховним суду України у п.3 постанови пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 5 постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:
-наявність такої шкоди,
-протиправність діяння її заподіювача,
-наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та
-вини останнього в її заподіянні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Так, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених ОСОБА_1 доводів за обставин цієї справи достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що позивачка подала докази на підтвердження моральної шкоди; із матеріалів справи вбачається, чому саме позивачка обрахувала свою моральну шкоду у розмірі: 5000 грн.
Водночас суд враховує, що позивачка посилалася на наявність доказів тяжкого фінансового становища, є безробітною особою, без додаткового доходу, погіршення здоров`я дитини для лікування неповнолітньої дитини, яка є інвалідом та неповнолітньою особою.
29.03.2021 року лікарем КНП «Знам`янський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Знам`янської міської ради видано нам направлення на госпіталізацію та стаціонарне лікування до національної дитячої лікарні «Охматдит», в зв`язку з погіршенням стану доньки (а.с.40). Наявність виписки із медичної карти доньки про те, що має діагноз: цукровий діабет, 1тип, важка форма та рекомендацій щоденної інсулінотерапії та ліків (а.с.17).
Також суд бере до уваги те, що у середньомісячну заробітну плату (дохід) для обчислення допомоги по безробіттю включаються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески, які підтверджуються даними Єдиного державного реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України (ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття).
При цьому, довідка №14 від 12.02.2021 року не містить суми грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як матері яка має двох дітей до 15 років, в тому числі дитину інваліда за 2019 - 2021 роки, що є протиправною бездіяльністю з боку відповідача. Тому, позивач отримає меншу частину коштів як допомоги по безробіттю.
Моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
З огляду на зазначене, суд погоджується з тим, що за обставин справи, що розглядається, а також враховуючи подання ОСОБА_1 достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та належного обґрунтування, визнання протиправною бездіяльністю щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки стягнення 5000 грн. є достатньою і справедливою сатисфакцією.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

VI. Судові витрати.
Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільнена.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом за період 2019 - 2021 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, одна з яких є інвалідом за період 2019 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) суму моральної шкоди у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя
Кіровоградського окружного
адміністративного суду Р.В. Жук