Справа № 160/1443/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2021 року Справа № 160/1443/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
29.01.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними дії (бездіяльність) Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату в день звільнення (10.09.2020 року) компенсації за неотримане речове майно в сумі 9059,37 грн.;
- стягнути з Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби на користь позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 9059,37 грн.;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період часу з 19.07.2014 року по 10.09.2020 року, позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державна Пенітенціарна служба України), звільнившись 10.09.2020 року з посади інспектора-чергового чергової частини Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби. Наказом Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби від 08.09.2020 року за номером 71/ОС-20 «Про особовий склад», позивача звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно з п. 7 частини 1 статті 77 Закон України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 10.09.2020 року. При звільненні, 10.09.2020 року Дніпровським центром підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України з позивачем не проведено повного розрахунку - не здійснено виплат грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально виконавчу службу України» та п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», та до сьогодні вказану компенсацію позивач не отримав. Відповідно до отриманої позивачем з Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби Україні довідки № 2 від 11.09.2020 року, позивачу належить до виплати компенсація за неотримані предмети речового майна у сумі 9059,37 грн. Позивач вважає, що дії (бездіяльність) посадових осіб Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої службі України щодо непроведення з ним повного розрахунку при звільненні, в частині невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 9059,37 грн. є протиправними, а невиплата грошової компенсації в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на відповідні цілі необґрунтованою, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
02.03.2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578 передбачена можливість отримувати майно особистого користування або грошову компенсації за нього тільки особам рядового і начальницького складу за їх бажанням. У зв`язку з тим, що на момент звернення позивача з заявою про отримання компенсації за речове майно особистого користування, яке не було ним отримано на день звільнення, він вже не мав статусу особи рядового і начальницького складу, у Центру відсутні підстави для виплати такої компенсації. Компенсація за речове майно особистого користування, яке не отримано позивачем на день звільнення, може бути виплачена за умови надходження коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
У період часу з 19.07.2014 року по 10.09.2020 року позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (Державна Пенітенціарна служба України). 10.09.2020 року звільнився з посади інспектора-чергового чергової частини Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.
Наказом Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби від 08.09.2020 року за номером 71/ОС-20 «Про особовий склад» позивача звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України згідно з п. 7 частини 1 статті 77 Закон України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 10.09.2020 року.
При звільненні, 10.09.2020 року Дніпровським центром підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України з позивачем не проведено повного розрахунку - не здійснено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування.
Позивачем отримано з Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби Україні довідку № 2 від 11.09.2020 року, відповідно до якої йому до виплати належить компенсація за неотримані предмети речового майна в сумі 9059,37 грн.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату в день звільнення компенсації за неотримане речове майно в сумі 9059,37 грн., позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон №2713-IV).
Статтею 1 Закону № №2713-IV визначено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
Згідно з статтею 4 Закону № №2713-IV діяльність Державної кримінально-виконавчої служби України проводиться на основі дотримання прав і свобод людини та громадянина. Персонал Державної кримінально-виконавчої служби України зобов`язаний поважати гідність людини, виявляти до неї гуманне ставлення.
Непередбачене законодавством обмеження прав і свобод людини та громадянина неприпустиме і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частин 4, 5 Закону №2713-IV особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (частина 1 статті 23 Закону №2713-IV).
Частиною 2 статті 23 Закону №2713-IV передбачено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Відповідно до частини 5 статті 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з статтею 24 Закону №2713-IV фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Статтею 25 Закону №2713-IV визначено, що забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти.
Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначено Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 (далі - Порядок №578).
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах, що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Відповідно до пункту 5 Порядку речове майно особистого користування є власністю осіб, яким воно видано, з моменту його отримання, крім осіб рядового і молодшого начальницького складу, що навчаються у навчальних закладах Державної кримінально-виконавчої служби.
Згідно з пунктом 22 Порядку особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію. Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Відповідно до положень пункту 23 Порядку №578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості.
Пунктом 27 Порядку №578 визначено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку №578).
Відтак, враховуючи положення наведених правових норм, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення зі служби. Зазначені гарантії реалізуються на підставі заяви, наказу керівника та довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої передбачена додатком до Порядку №578.
З огляду на викладене суд робить висновок, що у позивача з моменту звільнення зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України виникло право на грошову компенсацію за неотримане речове майно за цінами, що діяли на день підписання наказу про звільнення.
Вказане право позивач міг реалізувати шляхом звернення з відповідною заявою, проте, як встановлено судом, позивач не звертався з вимогою про виплату компенсації за неотримане речове майно.
Оскільки волевиявлення позивача на отримання компенсації за неотримане речове майно під час звільнення було відсутнє, то і відсутня і вина відповідача за невиплату грошової компенсації, а тому позовна вимога про визнання протиправними дій (бездіяльності) Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату в день звільнення (10.09.2020 року) компенсації за неотримане речове майно в сумі 9059,37 грн., не підлягає задоволенню судом.
Проте, як встановлено судом, позивач має право на отримання компенсації за неотримане речове майно, відповідна сума компенсації позивачу розрахована згідно з довідкою № 2 від 11.09.2020 року, виготовленою Дніпровським центром підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби Україні, відтак, суд вважає, що фактично питання нарахування та виплати позивачу відповідної компенсації є безспірним.
З огляду на викладене, суд вважає такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу про стягнення з Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби на користь позивача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 9059,37 грн.
Приписи Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про право на отримання такої компенсації.
Між тим, згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників кримінально-виконавчої служби, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 КЗпП України, як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.
Згідно з приписами наведених норм ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Водночас ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають після винесення наказу про звільнення.
Суд зазначає, що позивач на момент звільнення не звертався із заявою про виплату компенсації за неотримане речове майно у відповідності до Порядку №578.
Отже, у відповідача на момент прийняття наказу про звільнення не виникло право на нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно.
Таким чином, вказана сума компенсації не є належною звільненому працівнику сумою, визначеною станом на день прийняття наказу від 08.09.2020 року за номером 71/ОС-20 «Про особовий склад».
Більше того, судом встановлено, що наказ про звільнення прийнято 08.09.2020 року, а довідку про суму компенсації за неотримані предмети речового майна складено 11.09.2020 року.
З огляду на викладене, суд вважає, що норми ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням зазначеного, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства України, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Стягнути з Дніпровського центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 9059 (дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять) грн. 37 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський