Справа № 520/9068/2020
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 р.Справа № 520/9068/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Спаскіна О.А. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Офіса Генерального прокурора та Миколаївської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 25.11.20 по справі № 520/9068/2020 за позовом ОСОБА_1 до Одинадцятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офіса Генерального прокурора, Миколаївської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Одинадцятої кадрової комісії №3 від 02.07.2020 року про неуспішне проходження прокурором - ОСОБА_1 атестації; визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки прокурора Миколаївської області №795к від 19.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно- розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні в Миколаївській обласній прокуратурі та органах прокуратури або у разі проведення реорганізації на рівнозначній посаді; стягнути з прокуратури Миколаївської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протравним та скасовано рішення Одинадцятої кадрової комісії №3 від 02.07.2020 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації.

Визнано протравним та скасовано наказ виконуючого обов`язки прокурора Миколаївської області №795к від 19.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно- розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні в Миколаївській обласній прокуратурі та органах прокуратури або у разі проведення реорганізації на рівнозначній посаді.

Стягнуто з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату поновлення на посаді.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15,м. Київ,01011, ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Миколаївська обласна прокуратура, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Миколаївською обласною прокуратурою зазначено про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у неправильному тлумаченні п.п. 7, 9, 12,13, 16, пп. 2 п. 19 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 16 Закону України "Про прокуратуру", п. 8 Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 та порушення норм процесуального права, які полягають у неправильному встановленні обставин, які мають значення для справи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Офісом Генерального прокурора також подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації, прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно. Вказує, що чинним нормативно-правовими актами не визначено обсяг мотивів, які повинна навести у рішення кадрова комісія, а тому висновки суду першої інстанції про невмотивованість цього рішення не відповідають вимогам законодавства. Одним із критеріїв оцінки дотримання правил прокурорської етики та доброчесності є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам у зв`язку з чим комісія вправі надавати оцінку дотриманню цих вимог прокурорами. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестація в цілому. Зазначає, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій. При цьому суд не наділений повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та відповідно встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії. В обґрунтування доводів апеляційної скарги також посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.08.2018 року у справі № 826/26007/15, від 27.03.2018 року у справі №П/800/409/17, від 25.04.2018 року у справі № 800/328/17, від 12.06.2018 року у справі №800/248/17, від 26.06.2018 року у справі № 800/2647/17, від 18.09.2018 року у справі №800/354/17.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 безперервно працював в органах прокуратури України з 02.07.2009 на різних посадах.

16.06.2020 ОСОБА_1 на підставі наказу № 482к від 15.06.2020 призначено на посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області.

19.09.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ, який, окрім іншого, передбачав обов`язкове проходження атестації діючими працівниками органів прокуратури України.

03.10.2019 Генеральним прокурором України винесено наказ №221, яким затверджено Порядок проходження прокурорами атестації. Цей Порядок встановив правила та процедуру проведення атестації прокурорів, передбаченої Законом №113-ІХ.

02.07.2020 Одинадцятою кадровою комісією прийнято рішення №3 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації (а.с.160-162, т.1).

Наказом прокуратури Миколаївської області від 19.08.2020 № 795к позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" з 21.08.2020. В якості підстави для винесення вказаного наказу зазначено рішення кадрової комісії №11 від 02.07.2020 №3 та лист Генерального прокурора від 11.08.2020 №07/1/1-2249 вих-20. (а.с. 163, т.1).

Позивач, вважаючи оскаржувані рішення протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність в оскаржуваному рішенні Комісії мотивів його прийняття, посилань на конкретні обставини і підстави, а також відсутність у відповідачів будь-яких доказових доводів, які б слугували і стали підставою для дискреційних висновків Комісії, за яких позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів, є достатнім та самостійним підґрунтям для визнання його протиправним та скасування, що в свою чергу є правовою підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді прокурора в Миколаївській обласній прокуратурі після її перейменування з прокуратури Миколаївської області.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності звільнення позивача з органів прокуратури після прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ, яким, окрім іншого, передбачено обов`язкове проходження атестації діючими працівниками органів прокуратури України з підстав того, що за результатами проведеної атестації кадровою комісією прийнято рішення про неуспішне проходження атестації через виявлену невідповідність рівня етики та доброчесності позивача рівню загальноприйнятих етичних норм поведінки працівника органів прокуратури.

Положеннями статті 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014, № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі по тексту - Закон № 1697-VII).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною третьою статті 16 № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 7 Закону № 1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Статтею 9 Закону № 1697-VII передбачено, що Генеральний прокурор призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені статтею 51 Закону № 1697-VII, яка передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі:

1)неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;

2)порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону;

3)набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про запобігання корупції";

4)неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

5)набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;

6)припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;

7)подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;

8)неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;

9)ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в раз скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Колегія суддів звертає увагу на те, що даний перелік підстав викладено у Законі-VII як вичерпний.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX (далі по тексту - Закон № 113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесено зміни до Кодексу законів про працю України шляхом доповнення статті 32 частиною п`ятою такого змісту : "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус".

Статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Законом № 113-ІХ також внесені зміни до Закону № 1697-VII "Про прокуратуру", зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова "Генеральна прокуратура України", "регіональні прокуратури", "місцеві прокуратури" замінено відповідно на "Офіс Генерального прокурора", "обласні прокуратури", "окружні прокуратури".

Статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою такого змісту:

"5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Прийняття вказаного Закону було спрямовано на запровадження першочергових і тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою законопроекту є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Зокрема, згідно з пунктом 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2010 року № 1697.

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком "Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації", затвердженим 03 жовтня 2019 року наказом Генерального прокурора № 221 (далі - Порядок № 221).

Пунктом 9 розділу І Порядку № 221 передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, всі вищезазначені вимоги позивачем дотримано, ним подано заяву у встановлений строк і за визначеною формою, у зв`язку з чим допущено до проходження атестації прокурорів.

Судовим розглядом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивачем було успішно пройдено два іспити у формі анонімного тестування та отримано 77 балів за перший іспит та 104 балів за другий іспит.

Окрім цього, у Кадрової комісії № 11 не було жодних зауважень щодо підготовленого позивачем практичного завдання, а сам факт проведення співбесіди із позивачем свідчить про успішне проходження ним попередніх етапів, оскільки допуск до кожного наступного відбувається лише за наслідками успішного проходження попереднього (п. 5 розділу ІІ, п. 6 розділу ІІІ Порядку № 221).

Незважаючи на високий рівень професійних якостей позивача, Кадровою комісією № 11 прийнято рішення № 3 "Про неуспішне проходження прокурором атестації" виключно з огляду на той факт, що пояснення позивача, на думку кадрової комісії, не були переконливі щодо походження майна, а саме: витрати ОСОБА_1 значно більші, ніж задекларовані доходи сім`ї.

Надаючи правову оцінку вказаному рішенню Одинадцятої кадрової комісії №3 від 02.07.2020 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про невмотивованість оскаржуваного рішення Комісії з огляду на таке.

Так, відповідно до пунктів 1-6 розділу І Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку № 221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Згідно з пунктами 8-16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання (пункт 12 Порядку № 221).

Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 233 рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати "за" чи "проти" рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.

Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Як вбачається з вищенаведених правових норм, атестаційна процедура проводиться у два етапи, першим з яких є іспит, а другим - співбесіда і за результатами проведення обох етапів атестаційна комісії зобов`язана прийняти вмотивоване рішення щодо проходження прокурором атестації із зазначенням обставин, які вплинули на прийняття такого рішення.

При цьому, слід зазначити, що процес та результат атестації повинен бути зрозумілим як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема прокурору, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати якісний прокурорський корпус, якому довіряло б це суспільство, то обґрунтованість/умотивованість рішень щодо атестації кожного прокурора є необхідною для цього умовою та гарантією.

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття. Її обсяг і ступінь залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора, виставляючи певну кількість балів, або під час проведення співбесіди, тобто які мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про не проходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.

Зокрема, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку № 221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася Комісія. Таке рішення повинно містити судження Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 9901/831/18.

Отже, у разі, якщо Комісія дійде висновку про неуспішне проходження прокурором атестації, вона повинна навести чіткі та обґрунтовані мотиви такого рішення і зазначити конкретні обставин, які були нею враховані при його прийнятті.

Так, 02.07.2020 Одинадцятою кадровою комісією прийнято рішення №3 про неуспішне проходження позивачем атестації.

У вказаному рішенні комісією зазначено, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності у частині достовірності декларування відомостей, вказаних в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оскільки витрати родини ОСОБА_1 значно більші, ніж задекларовані доходи сім`ї.

Так, в Рішенні зазначено, що відповідно до електронної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік членами сім`ї ОСОБА_1 є дружина ОСОБА_2 і син, їх дохід становив 69 435 грн (без врахування податку на доходи та військовий збір), також родина мала грошові активи у сумі 590 000 грн, із них 350000 грн- прокурора та 240 000 грн - його дружина.

За даними електронної декларації прокурора за 2016 рік склад сім`ї не змінився, їх дохід становив 10320 грн - соціальні виплати прокурору по догляду за дитиною, 18462 грн - заробітна плата дружини, 216 грн - банківські відсотки та 181690 грн - дохід від відчуження нерухомого майна. Грошові активи родини збільшились на 160000 грн і складають 720 000 грн, із них 320000 грн - прокурора та 400 000 грн - його дружини. Таким чином, за 2016 рік родина витратила 80 688 грн (без урахування податку на доходи та військового збору), що на місяць на трьох осіб становить 6724 грн.

За даними електронної декларації ОСОБА_1 за 2017 рік установлено, що склад сім`ї не змінився, їх дохід становив 10320 грн - соціальні виплати прокурору по догляду за дитиною, 38 534 грн - заробітна плата дружини, 4459 грн - пенсія прокурора. Грошові активи родини не змінились. Отже, за рік родина витратила 53313 грн (без урахування податку на доходи та військового збору), що на місяць на трьох осіб становить 4 442,75 грн.

За даними електронної декларації ОСОБА_1 за 2018 рік установлено, що склад сім`ї не змінився, їх дохід складав 3440 грн - соціальні виплати прокурору по догляду за дитиною, 104 442 грн - заробітна плата дружини, 17 600 грн - пенсія прокурора. Грошові активи родини не змінились. Таким чином за рік родина витратила 125 482 грн (без урахування податку на доходи та військового збору), що на місяць на трьох осіб становить 10456 грн.

За даними електронної декларації ОСОБА_1 за 2019 рік установлено, що склад сім`ї не змінився, їх дохід становив 84749 грн - заробітна плата прокурора (без урахування податку на доходи та військового збору), 982 грн - страхові витрати, 23380 грн - пенсія прокурора, 312450 грн. - дохід від відчуження рухомого майна, 135 950 грн - дохід від зайняття підприємницькою діяльністю, а також 400000 - подарунок у грошовій формі. Змінилися грошові активи родини та становлять 22 000 USD та 320 000 грн, із них - 12 000 USD, 170 000 грн - дружини, 10 000 USD, 150 000 грн - ОСОБА_1 .

Також у рішенні зазначено, що упродовж 2015- 2019 років ОСОБА_1 та його дружина мали у власності та користуванні транспортний засіб Volkswagen Passat; СС, а з 2019 року - Lexus RX 350, які необхідно обслуговувати та здійснювати витрати на пальне. Крім того, родина має у власності нерухомість, зокрема три квартири площею - 89 кв. м, 108 кв. м, 32 кв.м, за яку прокурор та його дружина сплачують комунальні послуги. Офіційних позик і кредитів родина не отримувала.

За результатами вивчення соціальних мереж установлено, що спосіб і рівень життя дружини прокурора - ОСОБА_2 , не відповідає офіційно задекларованим доходам їх родини.

На думку кадрової комісії, такі обставини вказують про внесення до згаданих електронних декларацій недостовірних відомостей про дохід родини та свідчать про недоброчесність ОСОБА_1 .

За наведених вище підстав, кадрова комісія дійшла висновку, що рівень етики та доброчесності ОСОБА_1 не відповідає рівню загальноприйнятих етичних норм поведінки працівника органів прокуратури.

Колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуване позивачем рішення Комісії від 02.07.2020 № 3 про неуспішне проходження ним атестації не містить ані чітких мотивів з яких воно прийнято, ані обставин, що вплинули на прийняття такого рішення /т. 1 а.с. 160-162/.

Зокрема, в оскаржуваному рішенні взагалі проігноровано доводи позивача та його пояснення з приводу джерел походження коштів, не надано оцінку поясненням про те, що придбання майна відбувалося за кошти батьків його дружини, які займаються підприємницькою діяльністю та мають можливість фінансово допомогати своїм дітям.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що Сімейний кодекс України не містить заборони батькам утримувати своїх повнолітніх дітей, в тому числі матеріально, тому в контексті спірних правовідносин Комісія повинна була надати належну оцінку поясненням позивача та з`ясувати можливість батьків надавати своїй донці (дружині позивача) фінансову допомогу, в тому числі на придбання рухомого та нерухомого майна.

Доводи апелянта про те, що у Комісії були обґрунтовані сумніви щодо невідповідності позивача вимогам доброчесності, оскільки вартість майна позивача не відповідає його офіційним доходам та доходам членів його сім`ї, апеляційний суд відхиляє, оскільки здійснення перевірки способу життя особи та його співмірності з її доходами, а також перевірки законності набуття наявного у неї майна, відповідно до Закону України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 № 1700-VII, належить до компетенції НАЗК, а не атестаційної комісії.

Аналогічний правовий висновок викладено в рішенні Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 814/886/17.

При цьому, апеляційний суд враховує висновки Європейського Суду з прав людини про те, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі "Волохи проти України" від 02.11.2006, рішення у справі "Malone v. United Kindom" від 02.08.1984).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано відповідного рішення та/або висновку вказаного уповноваженого органу, складеного у відношенні позивача.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, Комісія фактично самостійно, замість НАЗК, провела перевірку майна позивача та достовірності відомостей, указаних у його декларації, що не відповідає вищенаведених законодавчим приписам та суперечить, зокрема Закону № 1700-VII.

При цьому, з приводу доводів апелянтів про те, що проведення атестації належить до виключних повноважень Комісії, колегія суддів зазначає, що такі повноваження не є абсолютними і повинні здійснюватися у відповідності з приписами чинного законодавства та установленими ним межами.

Водночас, твердження апелянтів про те, що суд не уповноважений здійснювати їх переоцінку та встановлювати відповідність прокурора вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності, апеляційний суд відхиляє, оскільки в межах спірних у цій справі правовідносин відповідачем вичерпано надані йому дискреційні повноваження щодо проведення атестації позивача та застосування наслідків її проходження у вигляді його звільнення з посади, а на стадії судового розгляду, відповідно до ст. 2 КАС України, безпосередньо завданням суду є перевірити, чи діяли відповідача при прийнятті спірного рішення та наказу на підставі, у спосіб та в межах наданих повноважень.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" від 31.07.2008, у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" від 22.11.1995, у справі "Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру" від 21.07.2011, у справі "Путтер проти Болгарії" від 02.12.2010, в яких у частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ висловлено правову позицію, відповідно до якої за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що законодавством не передбачено обсяг мотивів, які мають бути наведені в рішенні кадрової комісії, а також про те, що достатнім для висновку Комісії про "неуспішне проходження прокурором атестації" є наявність у неї обґрунтованих сумнівів, які Комісія не повинна підтверджувати будь-якими доказами, колегія суддів відхиляє з огляду на вищевикладене та зазначає, що такі доводи суперечать пункту 12 Порядку № 233.

При цьому, у контексті аналізу наведених доводів апеляційної скарги, судова колегія відзначає, що спірному рішенні Комісія вказала виключно загальне посилання на наявність окремих, на її переконання обґрунтованих, сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, що жодним чином не дає змоги встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила Комісія під час ухвалення такого рішення.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення кадрової комісії стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, не доведено достовірності даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора без наведення обґрунтування такого висновку без значення мотивів відхилення доводів та пояснень позивача про джерела походження набутого майна за кошти його батьків та батьків його дружини.

Також, аналізуючи доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що фактично всі його твердження щодо невідповідності позивача вимогам професійної компетентності, доброчесності та етики засновуються виключно на припущеннях, які відповідно до ст. 242 КАС України в жодному разі не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправності рішення Кадрової комісії 02.07.2020 № 3 щодо не успішного проходження атестації ОСОБА_1 та, як наслідок, протиправності наказу виконуючого обов`язки прокурора Миколаївської області №795к від 19.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, оскільки такий наказ є похідним від зазначеного рішення та прийнятий виключно на підставі вказаного рішення Кадрової комісії.

Разом з тим, перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення інших позовних вимог, а саме щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, колегія суддів зазначає таке.

За змістом частин першої і другої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, законодавством чітко передбачено спосіб відновлення порушеного права особи, яка була незаконно звільнена шляхом її поновлення на займаній посаді. Виходячи із положень ЗЗпП України незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

Отже, у частині поновлення позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно - розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні в Миколаївській обласній прокуратурі та органах прокуратури або у разі проведення реорганізації на рівнозначній посаді суд першої інстанції не врахував того, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України з покладанням на відповідача непередбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту позивача є поновлення позивача саме на посаді, з якої його було звільнено, а не шляхом поновлення на посаді в Миколаївській обласній прокуратурі, що помилково не враховано судом першої інстанції.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 20 травня 2020 року у справі №825/3587/15-а.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги в частині щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судова колегія зазначає таке.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі №820/5932/16.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року (справа № 11-134ас18) підтримала правову позицію, сформульовану раніше Верховним Судом України, та вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Задовольняючи позовні вимоги шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення по дату поновлення на посаді без зазначення точної суми та визначення чіткого періоду, суд першої інстанції лише констатував факт того, що позивач має право виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, Верховний Суд у постановах від 14 березня 2018 року у справі №822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі №820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі №2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №826/26589/15 вказує, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд повинен навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься довідка Миколаївської обласної прокуратури від 22.09.2020 № 21-377 вих-20 про середньомісячну заробітну плату, яка видана ОСОБА_1 , в якій відображені відомості щодо заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців дні та відомості щодо кількості відпрацьованих робочих днів стосовно позивача (а.с.11, т.2).

Окрім іншого, до суду апеляційної інстанції надано довідку, видану Миколаївською обласною прокуратурою від 15.04.2021 за № 21-172 вих - 21, якою підтверджено факт того, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 Миколаївською обласною прокуратурою виконано в добровільному порядку та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99391,06 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказана сума, яка нарахована та вже виплачена відповідачем як середній заробіток за час вимушеного прогулу, не є спірною та визнається сторонами у справі, тому може бути покладена в основу судового рішення як розрахункова величина при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Окрім раніше зазначеного, колегія суддів також ураховує, що позивача звільнено із займаної посади прокурора прокуратури Миколаївської області на підставі сукупних вимог п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" саме у зв`язку з прийняттям рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації.

Натомість, норми Закону № 113-IX не передбачають здійснення ліквідації чи реорганізації прокуратури Миколаївської області, як і не визначають скорочення кількості прокурорів такого органу прокуратури. Так само, положення про ліквідацію чи реорганізацію прокуратури Миколаївської області, скорочення кількості її прокурорів, не передбачені на рівні будь-якого іншого нормативно-правового акту, прийнятого у зв`язку з набранням чинності Законом № 113-IX, що додатково спростовує доводи відповідачів в апеляційних скаргах про звільнення позивача на законних підставах.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, фактично мала місце лише зміна назви юридичної особи прокуратура Миколаївської області на Миколаївську обласну прокуратуру, і така зміна була здійснена після звільнення позивача з посади, у зв`язку з прийняттям наказу Офісу Генерального прокурора № 414 від 08.09.2020, яким визначено, що днем початку роботи обласних прокуратур є 11.09.2020.

Отже, станом на дату прийняття оскаржуваного наказу від №795к від 19.08.2020 відсутні обставини ліквідації чи реорганізації прокуратури Миколаївської області або скорочення кількості прокурорів такого органу прокуратури, з огляду на що, відсутня нормативна підстава наказу від №795к від 19.08.2020, передбачена п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання протравним та скасування рішення Одинадцятої кадрової комісії №3 від 02.07.2020 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації; визнання протравним та скасування наказу виконуючого обов`язки прокурора Миколаївської області №795к від 19.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури.

В той же час доводи апеляційних скарг знайшли свого підтвердження в частині неможливості судом перевести звільнену особу на іншу посаду в Миколаївську обласну прокуратуру та помилковості нерозрахунку судом першої інстанції суми вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції не враховано приписи статті 235 КЗпП України, які мають бути застосовані до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з прийняттям нової про задоволення позову шляхом поновлення позивача на посаді, з якої був звільнений, в прокуратурі Миколаївської області та визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.08.2020 по день фактичного поновлення на роботі в сумі 99391,06 грн.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 520/9068/20 слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офіса Генерального прокурора та Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 по справі № 520/9068/2020 скасувати в частині задоволення вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно - розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні в Миколаївській обласній прокуратурі та органах прокуратури або у разі проведення реорганізації на рівнозначній посаді та в частині стягнення з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату поновлення на посаді.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 з 22.08.2020 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно - розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.08.2020 по день фактичного поновлення на роботі в сумі 99391,06 (дев`яносто дев`ять тисяч триста дев`яносто одна грн 06 коп).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 520/9068/20 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді О.А. Спаскін В.В. Катунов
Повний текст постанови складено 11.05.2021