Справа № 160/10334/20
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа - Дніпровська міська рада про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
Ухвалою суду справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.
Від відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позов, в якому останній позов не визнав. На заперечення позову вказав, що підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення був договір оренди земельної ділянки від 29.03.2006р., який поновлено на підставі ст.33 Закону України «Про оренду землі», оскільки після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, позивач не повернув земельну ділянку та продовжив користування нею. Посилався на висновки узагальнюючої податкової консультації, затвердженої Наказом Міндоходів №25 від 16.01.2014р., пп.14.1.173 ст.14 ПК України. На доведення правомірності оскаржуваного рішення вказував, що підставою для нарахування орендної плати послугували відомості Державного земельного кадастру, отримані на запит податкового органу, а саме згідно Листа Відділу Головного управління Держгеокадастру у м.Дніпро від 11.09.2017р. вих.№8-4-0.38-1353/107-17. Вказував, що спрощена система оподаткування не звільняє позивача - суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п.297.1 ст.297 ПКУ, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. З набуттям статусу суб`єкта господарювання фізична особа не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де позивач виклав свої заперечення проти доводів відповідача.
02.11.2020 від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, згідно якої крім раніше заявлених підстав, позивач додатково зазначив, що 08.10.2020р. ним відчужено об`єкт нерухомого майна, який розташовано на земельній ділянці, за яку здійснено нарахування плати за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням. Вказував, що 14.10.2020 він письмово звернувся до відповідача та повідомив про відчуження майна. Посилався на п.286.5 ст.286 ПК України, що регулює порядок нарахування плати за землю у разі переходу права власності, та вказував на невідповідність періоду нарахування плати за землю періоду фактичного користування землею.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Дніпровська міська рада правом на подачу пояснень не скористалась.
Представник позивача просив розглядати справу за його відсутності.
Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явився, повідомлені належним чином.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на вимоги ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та заперечення на нього, судом встановлено наступне.
Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належав об`єкт нерухомого майна - частина блоку з гаражем (літ.Д) площею 902,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом від 19.06.2001р., виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. за №3247, Реєстраційним посвідченням Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації №1581-81 від 27.09.2002р., Розпорядженням Міського голови Дніпропетровської міської ради №1436 від 14.12.2004р.
Згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (частини блоку з гаражем), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. від 08.10.2020р. зареєстрованого в реєстрі за №207, акту приймання-передачі від 08.10.2020 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228055417 від 14.10.2020р. об`єкт нерухомого майна позивачем відчужено.
Згідно листа від 14.10.2020 позивач повідомив відповідача про відчуження об`єкту нерухомого майна.
Згідно умов договору оренди землі договір укладено на три роки (п.3.1.). Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору (п.3.2.). Орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.3.3.). Укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк здійснюється виключно на підставі рішення міської ради про передачу земельної ділянки в оренду шляхом його переукладення та державної реєстрації у встановленому порядку (п.3.4.). Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п.14.1).
Цільове використання земельної ділянки за цим договором (УКЦВЗ) - 1.11.6 (інша комерційна діяльність) - п.1.2 Договору оренди
Відповідно до п. 2.2. договору на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна, які зазначені в акті приймання-передачі земельної ділянки. Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки на земельній ділянці розташовано частину блоку з гаражем. Земельна ділянка надана по фактичному розміщенню частини блоку з гаражем.
10.11.2005 позивач зареєстрований фізичною особою - підприємцем, що підтверджується
відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Листом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 04.08.2020 підтверджується відсутність заборгованості позивача сплати єдиного податку у спірному періоді - 2020 рік.
Сукупністю доказів, а саме: свідоцтвами про сплату єдиного податку, договорами про надання послуг за 2020р., ліцензією Міністерства транспорту та зв`язку України на перевезення, реєстраційними свідоцтвами на транспорті засоби, договорами з найманими працівниками (водії), підтверджується здійснення позивачем зареєстрованої підприємницької (господарської) діяльності за адресою місяця розташування земельної ділянки: м.Дніпро, вул.Олександра Оцупа (попередня назва вул.Комісара Крилова), 14-Л.
Надаючи оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України, (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст.3 Земельного Кодексу України).
Відповідно до ст.206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Справляння плати за землю врегульоване Податковим кодексом України.
Згідно п.п. 14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно ст.ст. 269, 270 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі, а об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України).
За пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Пунктом 288.1 статті 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.
Пунктами 288.2 та 288.3 статті 288 ПК України встановлено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Отже, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
Договір оренди земельної ділянки від 29.03.2006р. укладено позивачем та Дніпропетровською міською радою строком на три роки.
Згідно п.3.2. договору після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. Орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.3.3). Укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк здійснюється виключно на підставі рішення міської ради про передачу земельної ділянки в оренду шляхом його переукладення та державної реєстрації у встановленому порядку (п.3.4).
Відповідно до п. 14.1. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Матеріалами справи підтверджено, що Державну реєстрацію договору проведено 16.05.2006р.
Отже, 16.05.2009 закінчився трирічний строк дії договору оренди.
Відповідно до п.12.3 Договору оренди землі дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.
Суду не надано доказів укладення договору оренди на новий строк, доказів звернення позивача до міської ради з наміром продовжити дію договору, доказів ухвалення міською радою рішення про поновлення договору оренди землі на новий строк.
Матеріалами справи підтверджено, що орендна плата сплачувалась позивачем виключно в межах строку дії договору. Після закінчення строку дії договору орендна плата позивачем не сплачувалась, інші дії, що вказують на намір позивача подовжити договірні відносини не вчинялись.
Таким чином, суд дійшов висновку про припинення 16.05.2009р. Договору оренди землі від 29.03.2006р. між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_1 з закінченням строку, на який його укладено.
Судом відхиляються доводи відповідача про поновлення договору земельної ділянки на новий строк з посиланням на ст.33 Закону України «Про оренду землі» в редакції норми статті, що діє з 12.03.2011р. В силу ст.58 Конституції України наведена позивачем норма не має зворотної дії та не підлягає застосуванню до правовідносини, які виникли та закінчилися до прийняття і набрання чинності цим законом.
Згідно до ст.33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на 16.05.2009 (момент закінчення строку дії договору), після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом повідомленням.
Таким чином, ст.33 Закону України «Про оренду землі», що регулювала спірні правовідносини на момент закінчення строку договору, передбачено лише переважне право орендаря на укладання договору на новий строк, реалізація якого здійснюється за умови дотримання встановленої процедури та строків. Саме по собі право на продовження дії договору оренди не означає таке продовження в автоматичному порядку.
Аналогічні положення щодо порядку поновлення договору містять п.п. 3.3., 3.4. безпосередньо Договору оренди, які визначають обов`язковість прийняття місцевою радою відповідного рішення про поновлення договору, переукладення договору та державної реєстрації в установленому порядку.
Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності і права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до пункту 34 статті 26, пункту 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.
Отже, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії.
Тому, поновлення договору оренди відбувається шляхом звернення заінтересованої особи, прийняття на пленарному засіданні місцевої ради відповідного рішення та укладення відповідної додаткової угоди про поновлення договору оренди або договору оренди на новий строк.
Судом встановлено, що позивач не звертався з клопотанням про поновлення договору оренди, відповідне рішення на пленарному засіданні сесії місцевої ради не приймалось, договір оренди на новий строк чи додаткові угоди до договору не укладались.
Отже, підстави вважати поновленим договір оренди землі від 29.03.2006 року відсутні.
Щодо посилання відповідача на узагальнюючу податкову консультацію, затверджену Наказом Міндоходів №25 від 16.01.2014р., суд зауважує, що податкова консультація не має сили закону та ґрунтується на нормах законодавства, чинного на момент її видання, який не відповідає періоду спірних правовідносин.
Щодо посилання відповідача на обставин неповернення позивачем земельної ділянки з оренди за актом приймання-передачі, суд зазначає, що правовим наслідком невиконання орендарем обов`язку з повернення земельної ділянки є відшкодування завданих збитків орендодавцеві (ст.34 Закону України «Про оренду землі»). Припинення дії договору оренди не пов`язується законом з моментом передачі земельної ділянки за актом. Складання акту приймання-передачі є наслідком, а не підставою припинення договору оренди.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачу плати за землю у формі орендної плати у спірний податковий період.
Суд також погоджується з доводами позивача про неправомірне визначення відповідачем бази оподаткування при прийнятті оскаржуваного податкового повідомленням-рішення з огляду на наступне.
Згідно п.п.271.1.1. п.271.1. ст.271 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.
Відповідно до п.286.1. ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Відповідно до пп.14.1.42 п.14.1. ст.14 ПК України дані державного земельного кадастру, це сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Статтею 2 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.
Згідно ст.20 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
За змістом ст.23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Частиною 1 статті Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що відомості з Державного земельного кадастру надаються у формі витягу або довідки.
У відповідності до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 р. Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якого віднесено забезпечення користування відомостями Державного земельного кадастру, видачу витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки (п.1, п.30, пп. 36 п.4).
Визначаючи базу оподаткування, відповідач посилався на лист Відділу у м.Дніпро Головного управління Держгеокадастру від 11.09.2017р. №8-4-0.38-1353/107-17.
Суд погоджується з відповідачем, що відомості з ДЗК, отримані на запит податкового органу у формі листа, не можуть бути безумовною підставою для скасування податкового повідомлення-рішення, якщо ця інформація відповідає даним ДЗК, додатково підтверджених належними доказами - витягом чи довідкою ДЗК.
Втім, відповідачем суду не надано додаткового підтвердження такої відповідності належними доказами (витягом, довідкою ДЗК).
Також суд зауважує, що визначення розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок є повноваженням Держгеокадастру. Самостійне здійснення відповідачем розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки виходить за межі наданих йому повноважень.
Таким чином, використання відповідачем Листа Відділу у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру від 11.09.2017 №8-4-0.38-1353/107-17 при визначенні бази оподаткування є неправомірним.
Щодо обов`язку позивача із сплати плати за землю у формі земельного податку, суд зазначає наступне.
За приписом ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до п.4.2. ст.4 Податкового кодексу України загальнодержавні, місцеві податки та збори, справляння яких не передбачено цим Кодексом, сплаті не підлягають.
Плата за землю справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп. 14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України).
Як встановлено судом, договір оренди землі від 29.03.2006р. припинено 16.05.2009р. із спливом строку, на який його укладено, підстави для нарахування позивачу орендної плати за земельну ділянку у відповідності до ст.288 ПК України - відсутні.
Згідно ст.ст.10, 12 ПК України земельний податок (у складі податку на майно) є місцевим податком, встановлення якого віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування.
Відповідно до Рішення Дніпропетровської міської ради №13/27 від 06.12.2017р. «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста» з урахуванням змін, внесених Рішеннями Дніпровської міської ради: №8/30 від 21.02.2018р., №5/32 від 23.05.2018р., встановлено ставки земельного податку за земельні ділянки, що використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі набуття у власність будівель, споруд (їх частин), але право власності, право постійного користування або право оренди на які в установленому законодавством порядку не оформлено.
Отже, органом місцевого самоврядування визначено ставки земельного податку за користування земельними ділянками, права на які не оформлені у встановленому законодавством порядку.
Розділом XIV ПК України врегульовано спеціальні податкові режими, зокрема спрощена система оподаткування, обліку та звітності.
Згідно п.291.2 ст.291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Відповідно до пп. 4 п.297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Судом встановлено, що у спірному податковому періоді позивач мав статус платника єдиного податку ІІІ групи, та використовував земельну ділянку для провадження господарської діяльності. Заборгованості із сплати єдиного податку позивач не має.
Доказів на спростування викладеного відповідачем не надано.
З урахуванням викладених обставин, враховуючи спеціальний податковий режим - спрощену систему оподаткування, що застосовується позивачем, останнього звільнено від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку.
Оцінюючи аргументи, викладені сторонами, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»).
Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На думку суду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийнятого ним рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1349,50 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву задовольнити.
Стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1349,50 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова