Справа № 320/4458/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4458/20 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання незаконною відмови, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, у якому просив:

- визнати незаконною відмову Головного управління Національної поліції Київської області щодо виплати компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області виплатити компенсацію матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку ОСОБА_1 у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату загибелі (смерті) поліцейського;

- стягнути з Головного управління Національної поліції Київської області на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції у Київської області виплатити ОСОБА_1 компенсацію матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Київській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, апелянти подали апеляційні скарги, в яких:

- ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн., посилаючись на психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом державної влади прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків;

- Головне управління Національної поліції у Київській області просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що смерть ОСОБА_2 настала не під час виконання службових обов`язків, а то мупідстави для компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги - відсутні.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22.05.1987 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається зі свідоцтва про смерть від 10.05.2019 серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 32 років, про що 10.05.2019 складено відповідний актовий запис №304.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 проходив службу у період з 10.08.2004 по 06.11.2015 в органах внутрішніх справ, а у період з 07.11.2015 по 05.05.2019 - в Головному управлінні Національної поліції в Київській області.

Дисциплінарною комісією Головного управління Національної поліції в Київській області на підставі наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 05.05.2019 №874 було проведено службове розслідування за інформацією щодо вбивства заступника начальника Баришівського ВП Переяслав - Хмельницького ВП ГУНП в Київській області майора поліції ОСОБА_2 , за результатами якого складено висновок, затверджений начальником Головного управління Національної поліції в Київській області генералом поліції третього рангу Ценовим Д.М .

У вказаному висновку дисциплінарна комісія зазначила, що смерть заступника начальника Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області майора поліції ОСОБА_2 настала під час проходження служби в Національній поліції України, та не пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про виплату йому допомоги на поховання його вбитого сина ОСОБА_2 , за результатом розгляду якої Головне управління Національної поліції в Київській області листом від 19.11.2019 №29/П-747 повідомило позивачу, що до поліцейського неможливо застосувати вимоги Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині виплати допомоги на поховання.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою, у якій просив компенсувати йому на підставі ст.15 Закону України "Про поховання та похоронну справу" матеріальні витрати на поховання.

Вказана заява була зареєстрована за №П-1656 від 11.12.2019.

Головне управління Національної поліції в Київській області листом від 24.12.2019 №29/П-137 повідомило позивачу, що на сьогоднішній день Кабінетом Міністрів України не визначено порядок та розміри для реалізації статті 15 Закону України "Про поховання та похоронну справу" в системі Національної поліції України.

Крім того, за пунктом 2 висновку службового розслідування, яке проведено на підставі наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 06.05.2019 №874 смерть заступника начальника Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області майора поліції ОСОБА_2 настала під час проходження служби в Національній поліції України в не пов`язана з виконанням службових обов`язків.

У зв`язку з цим, Головне управління Національної поліції в Київській області зазначило про відсутність підстав для компенсування матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку.

З матеріалів справи вбачається, що Головне управління Національної поліції в Київській області на заяву позивача листом від 26.01.2020 №29/П-40 повідомило, що Кабінетом Міністрів України не визначено порядок та розміри для реалізації ст.15 Закону України "Про поховання та похоронну справу" в системі Національної поліції України.

Головне управління Національної поліції в Київській області, з метою вирішення питання звернення по суті, а також можливості реалізації ст.15 Закону України "Про поховання та похоронну справу" відповідним листом звернулось до Національної поліції з проханням виступити ініціатором розроблення та подання на затвердження до Кабінету Міністрів України порядку компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та на спорудження надгробків при надання допомоги в проведенні поховання померлим сім`ям, батькам або іншим особам, які зобов`язалися поховати поліцейських.

Не погоджуючись з відмовою відповідача здійснити компенсацію витрат на ритуальні послуги, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання її протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виплата відповідної допомоги передбачена у тому числі для компенсації витрат на ритуальні послуги та на спорудження надгробків у зв`язку з похованням поліцейських, які померли (загинули) зокрема під час проходження служби, а не лише виконання службових обов`язків, а не встановлення державою відповідного порядку не може позбавляти особу права на отримання таких виплат.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд попередньої інстанції вказав, що факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. Разом з тим, позивачем не було надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про поховання та похоронну справу" від 10.07.2013 №1102-IV (Закон № 1102) Збройні Сили України, інші утворені відповідно до закону військові формування, а також Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, інші державні органи надають допомогу в проведенні поховання померлих сім`ям, батькам або іншим особам, які зобов`язалися поховати померлих військовослужбовців, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, які померли (загинули) під час проходження служби (виконання службових обов`язків), компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження надгробків у порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідач, відмовляючи позивачу у надання компенсації витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку, зазначив про невизначення Кабінетом Міністрів України порядку та розмірів компенсації матеріальних витрат, передбачених ст. 15 Закону № 1102, в системі Національної поліції України.

Так, станом на дату виникнення спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України не було розроблено окремого нормативно-правового акта, який би визначав розмір та порядок нарахування та виплати особі, яка здійснила поховання поліцейського, що помер (загинув) під час проходження служби (виконання службових обов`язків), компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та на спорудження надгробків.

Разом з тим, держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, позаяк в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відсутність порядку компенсації особі, яка здійснила поховання поліцейського, який що помер (загинув) під час проходження служби (виконання службових обов`язків), матеріальних витрат на ритуальні послуги та на спорудження надгробків не може ставитись в провину такій особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який вказав, що особа не може бути позбавлена права на отримання компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку, які були понесені нею під час поховання поліцейського, який помер (загинув) під час проходження служби (виконання службових обов`язків), через незабезпечення державою впровадження певних процедур для реалізації закріпленого права на отримання компенсації.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

При цьому частиною четвертою цієї статті визначено, що забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги відповідача звертає увагу на імперативні положення ч. 6 ст. 7 КАС України, за якими забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім того, на виконання статті 15 Закону №1102 постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1185 було затверджено Порядок надання допомоги на проведення поховання осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які померли (загинули) під час проходження служби (виконання службових обов`язків) (далі - Порядок №1185).

Пунктом 2-5 вказаного Порядку визначено, що допомога на проведення поховання померлої особи виплачується членам сім`ї, батькам або особі, яка здійснила її поховання, протягом шести місяців з дати звернення за такою допомогою.

Особи, зазначені в пункті 2 цього Порядку, мають право звернутися за допомогою на проведення поховання протягом трьох місяців з дати смерті померлої особи.

Допомога на проведення поховання надається Мін`юстом, його міжрегіональними управліннями з питань виконання кримінальних покарань та пробації, установами виконання покарань, слідчими ізоляторами, навчальними закладами, закладами охорони здоров`я, підприємствами установ виконання покарань, іншими підприємствами, установами і організаціями, утвореними для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби, в яких померла особа проходила службу (виконувала службові обов`язки), за рахунок коштів, передбачених на їх утримання, у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на час її виплати.

Допомога на проведення поховання надається на підставі свідоцтва про смерть померлої особи та заяви, паспорта чи іншого документа, що посвідчує особу, зазначену в пункті 2 цього Порядку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що враховуючи відсутність окремого порядку надання допомоги на проведення поховання і компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та на спорудження надгробків сім`ям, батькам або іншим особам, які зобов`язалися поховати померлих поліцейських, у даній справі за аналогією мають бути застосовані положення Порядку № 1185.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не має права на отримання відповідної компенсації з огляду на те, що смерть його сина, майора поліції ОСОБА_2 , хоча й настала під час проходження служби в Національній поліції, проте не пов`язана з виконанням службових обов`язків, оскільки виплата відповідної допомоги передбачена у тому числі для компенсації витрат на ритуальні послуги та на спорудження надгробків у зв`язку з похованням поліцейських, які померли (загинули), у тому числі під час проходження служби, а не лише виконання службових обов`язків.

Крім того, у висновку службового розслідування вказано, що смерть заступника начальника Баришівського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області майора поліції ОСОБА_2 настала під час проходження служби в Національній поліції України.

За таких обставин, колегія суддів вказує на правомірність визнання протиправною відмови Головного управління Національної поліції у Київської області щодо виплати позивачу компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 відповідну компенсацію.

Оцінюючи наявність підстав для стягнення з Головного управління Національної поліції Київської області на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 2, 4 вказаної постанови зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що подає відповідний позов.

Крім того, за правилами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, посилається на факт протиправної невиплати вищевказаної суми витрат на ритуальні послуги та спорудження надгробку.

Однак, колегія суддів зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Крім того, згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.

Оскільки позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між відмовою відповідача та заявленою моральною шкодою в розмірі 5000 грн, як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій та були враховані судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання незаконною відмови, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко