Справа № 297/2860/20
Суддя: Гецко Ю. Ю.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 297/2860/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого Гецко Ю. Ю. з участю секретаря судового засідання Михайліченко І. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпаської миниці Держмитслужби, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення, винесену першим заступником начальника Закарпатської митниці Держмитслужби Балан Ігорем Вячеславовичемвинесено постанову в справі про порушення митних правил № 1635/30500/20від 25 листопада 2020 року(далі - оскаржувана постанова), якою громадянку України ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченогостаттею 485 МК України, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митнихплатежів - 260 170,29 грн..

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 07 травня 2020 року до управління запобігання та протидії контрабанді та порушенням митних правил Закарпатської митниці Держмитслужби надійшов лист управління забезпечення митного контролю та оформлення Закарпатської митниці Держмитслужби від 06 травня 2020 року № 7.7-18/15-292 про виявлення ознак порушення митних правил при ввезенні нерезидентами транспортних засобів. У ході проведення перевірки з використанням баз даних АСМО «Інспектор» та ЄАІС Державної митної служби України було встановлено, що 08 липня 2020 року громадянка Угорщини ОСОБА_1 (ОСОБА_1)ввезла на митну територію України через пункт пропуску через державних кордон України «Лужанка» у режимі тимчасового ввезення на строк до одного року транспортний засіб особистого користування - автомобіль марки «Opel» моделі «Vectra», номер кузова « НОМЕР_1 »,реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 »(далі - спірний автомобіль), подавши для здійснення митного контролю свій паспорт громадянина Угорщини для виїзду за кордон.Згідно наявної у Закарпатської митниці Держмитслужби інформації громадянка Угорщини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) є також громадянкою України. ОСОБА_1 будучи громадянкою України не повідомила про це при ввезенні на митну територію Україниавтомобіля марки «Opel» моделі «Vectra»,реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 », та подала для здійснення митного контролю свій паспорт громадянина Угорщини для виїзду за кордон, внаслідок чого вона уникнула обов`язку зі сплати митних платежів у розмірі 86 723,43 грн., чим вчинилапорушення митних правил, передбачене статтею 485 Митного кодексу України.

У зв`язку з вищенаведеним заступником начальника відділу оперативного реагування № 2 управління забезпечення протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці Держмитслужби Кравчуком Василем Романовичем у відсутності громадянки України ОСОБА_1 було складено відносно останньої протокол про порушення митних правил № 1635/30500/20 від 16жовтня 2020 року.

За результатами розгляду справи про порушення митних правил за вищевказаним протоколом про порушення митних правил першим заступником начальника Закарпатської митниці Держмитслужби Балан Ігорем Вячеславовичемвинесено постанову в справі про порушення митних правил № 1635/30500/20від 25 листопада 2020 року(далі - оскаржувана постанова), якою громадянку України ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченогостаттею 485 МК України, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митнихплатежів - 260 170,29 грн.

Копію оскаржуваної постанови позивачка отримала простим листом 05 грудня 2020 року, що підтверджується відповідним поштовим конвертом.

Тому просить скасувати вищевказану постанову, оскільки правопорушення він не вчиняв, а постанова винесена бездоказово, основана на припущеннях та в порушення його прав. Просить позов задоволити.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, просила позов задовольнити, а розгляд справи проводити без її участі.

Представник відповідача на неодноразові виклики у судове засідання не з`явився, про день час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалося.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до частини першої статті 529 МК України постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Скарга (адміністративний позов) на постанову органу доходів і зборів у справі про порушення митних правил подається у строк, встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі пропуску цього строку з поважних причин він за заявою особи, яка подає скаргу (адміністративний позов), може бути поновлений відповідно митницею, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або судом (ч. 4 ст. 529 МК України).

Згідно зі статтею 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

За приписами частини першоїстатті 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі (ч. 3 ст. 285 КУпАП).

Відповідно до статті 289 КУпАПскаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Отриманнякопії оскаржуваної постанови поза строками, передбаченими статтею 285 КУпАП, є поважною причиною пропущення строку звернення до суду з вимогою щодо її оскарження, оскільки відсутність копії оскаржуваноїпостанови істотно впливає на можливість її оскарження та здатність особи захистити свої права та інтереси.

Виходячи з вищенаведеного позивачка пропустила строк оскарження винесеної відносно неї постановив справі про порушення митних правил№ 1635/30500/20 від 25 листопада 2020 рокуз поважних причин, а тому строк оскарження такої підлягає поновленню.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що такоюпритягнуто позивачкудо адміністративної відповідальності за нібито вчинення неюпорушення митних правил, передбаченого статтею 485 МК України.

Згідно оскаржуваної постанови 08 липня 2020 року позивачка як громадянка Угорщини - ОСОБА_1 (ОСОБА_1) ввезла на митну територію України через пункт пропуску через державних кордон України «Лужанка» у режимі тимчасового ввезення на строк до одного року транспортний засіб особистого користування - автомобіль марки «Opel» моделі «Vectra», номер кузова « НОМЕР_1 », реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 »,подавши для здійснення митного контролю свій паспорт громадянина Угорщини для виїзду за кордон. При цьому, позивачка не повідомила про те, що вона є громадянкою України, внаслідок чого вона уникнула обов`язку зі сплати митних платежів у розмірі 86 723,43 грн., чим вчинила порушення митних правил, передбачене статтею 485 МК України.

Однак, з такими твердженнями Закарпатської митниці Держмитслужби погодитися не можна з огляду на наступне.

Перш за все необхідно зазначити, що ані Митний кодекс України, ані жоден інший нормативно-правовий акт України не зобов`язують громадян України, які набули громадянство (підданство) іншої країни, повідомляти про це митні органи при проходженні митного контролю.

Так само ані Митний кодекс України, ані жоден інший нормативно-правовий акт України не забороняють громадянам України, які набули громадянство (підданство) іншої країни, подавати при проходженні митного контролю паспортний документ іноземної країни, громадянином (підданим) якої вони є.

Стаття 485 МК України передбачає відповідальність за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Як вбачається із змісту вищевказаної норми, така не передбачає відповідальність за використання громадянином України, який набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, своїх іноземнихпаспортних документів.

Згідно з частиною третьою статті 380 Митного кодексу Українитимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 т.), 8711 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Відповідно до статті 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно зУКТ ЗЕДта його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Тобто, для притягнення до відповідальності, згідностатті 485 Митного кодексу Українинеобхідно доведення факту заявлення в митній декларації, в даному випадку неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу.

Приймаючи оскаржувану постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення за порушення митних правил відповідач виходив з того, що позивач, маючи статус резидента, для перетину митного кордону на спірному автомобілі, з метою ухилення від сплати митних платежів, передбачених законодавством України щодо вищевказаного транспортного засобу, вказав неправдиві відомості про те, що є нерезидентом та з цією метою надав свій паспорт громадянина Угорщини для виїзду за кордон.

Частиною 1 статті 458 МК України передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

За змістомстатті 10 Кодексу про адміністративне правопорушення України адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

При цьому,статтею 485 Митним кодексом Українипередбачено наявність спеціальної протиправної мети неправомірного звільнення від сплати чизменшення розміру сплати митних платежів, що свідчить про те, що це правопорушення може бути вчинено тільки з умисною формою вини, оскільки необережно неможливо заявити неправдиві відомості.

Як встановленостаттею 486 Митного кодексу України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених устатті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що у діях позивача наявний склад правопорушення передбаченогостаттею 485 Митного кодексу України - заявлення у митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей чи надання органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості.

Приймаючи оскаржувану постанову відповідач виходив з того, що позивачка в митній декларації заявила недостовірні відомості щодо свого громадянства та постійного місця проживання на території Угорщини, які впливають на їїобов`язок зі сплати митних платежів.

Однак,стаття 485 Митного кодексу Українине містить вимоги про включення до митної декларації відомостей про альтернативне громадянство та альтернативну країну місця проживання, а тому не зазначення їх не містить складу адміністративного правопорушення передбаченого зазначеною статтеюМитного кодексу України.

За наведених обставин вказані позивачкою при здійсненні митного контролю відомості про її громадянство Угорщини та Угорщини як країни постійного проживання не можна вважати неправдивими.

З огляду на відсутність в діях позивачки складу адміністративного правопорушення, передбаченогостаттею 485 Митного кодексу України, та відсутність доказів подання позивачкою недостовірних документів чи надання недостовірної інформації оскаржувана постанова є протиправною, а отже - така підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України» одним із принципів, на яких ґрунтується законодавство України про громадянство, є принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України.

У той же час, згідно цього ж пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України» якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він все одно вважатиметься лише громадянином України.

Аналіз вищенаведеної правової норми у системному зв`язку з іншими нормами Закону України «Про громадянство України» дає підстави для висновку, що чинне законодавство України не забороняє набуття громадянами України громадянства (підданства) іншої держави або держав, а лише передбачає, що добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави є підставою для втрати громадянства України (п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про громадянство України»). При цьому, втрата громадянства України відбувається не автоматично, а на підставі відповідного Указу Президента України (п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про громадянство України»).

Водночас, стаття 25 Конституції України проголошує, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Відповідно до статті 22 Конституції Україниконституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 8 Конституції України проголошує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що пункт 1 частини першої статті 22 Закону України «Про громадянство України» не відповідає частині першій статті 25 Конституції України.

Таким чином, виходячи з положень частини другої статті 8 Конституції України, яка передбачає, що Конституція України має найвищу юридичну силу, та частини першої статті 25 Конституції України, яка передбачає, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства, можна дійти висновку, що на підставі Закону України «Про громадянство України» громадянин України не може бути позбавлений громадянства (підданства) іншої держави або держав.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Європейської конвенції про громадянство, яка була ратифікована Законом України від 20 вересня 2006 року № 163-V,громадяни держави-учасниці, які мають інше громадянство, мають на території держави-учасниці, в якій вони проживають, такі самі права та обов`язки, як і інші громадяни цієї держави-учасниці.

Виходячи з положень пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України» можна дійти висновку, що на громадян України, які набули громадянство (підданство) іншої держави або держав, поширюються вимоги Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Згідно зі статтею 3 названого вище Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Таким чином, вищенаведені норми-правові акти регулюють порядок перетинаннягромадянами України державного кордону України та визначають перелік документів, що дають право громадянам України на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до пункту 9 Правил громадяни, які перетинають державний кордон, зобов`язані пройти прикордонний, митний та інші види контролю відповідно до законодавства.

Пунктом 12 Правил встановлено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Порядок в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну та виїзду з України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Жоден законодавчий акт України не передбачає відповідальність за використання громадянином України, який набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, своїх іноземних документів.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 11 квітня 2013 року в справі «Вєренцов проти України» дійшов висновку, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення порядку, який з належною чіткістю не визначений національним законодавством, є несумісним з положеннями статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 67).

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 лютого 1995 року в справі « Аллен де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) роз`яснив, що принцип презумпції невинуватості - перш за все гарантія процесуального характеру в кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширша: він обов`язковий не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 62 Конституції України закріплює конституційний принцип, за яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (принцип презумпції невинуватості).

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину(ч. 2 ст. 62 Конституції України).

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62 Конституції України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Такий правовий висновок Конституційного Суду України відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, практику якого суди зобов`язані застосовувати як джерело права при розгляді справ відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає презумпцію невинуватості, не повинна обмежуватися тільки кримінальним процесом, а стосується і процедури розгляду адміністративних правопорушень (див., серед інших, рішення від 25 серпня 1987 року в справі «Лутц проти Федеративної Республіки Німеччини» (Lutz v. Germany); рішення від 23 жовтня 1995 року в справі «Шмауцер проти Австрії» (Schmautzer v. Austria); рішення від 23 вересня 1998 року в справі «Маліге проти Франції» (Malige v. France)).

Принцип 7 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року передбачає обов`язок адміністративного органу влади нести тягар доведення як складову презумпції невинуватості, і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєного правопорушення.

Таким чином, у силу принципу презумпції невинуватості, проголошеного частиною першою статті 62 Конституції України і діючою в адміністративному праві, всі сумніви щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 травня 2008 року в справі «Надточій проти України» зазначив, що митні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див., mutatis mutandis, рішення від 21 лютого 1984 року в справі «Озтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), п. 53) (пункт 21). Суд дійшов висновку, що справа про порушення митних правил за своєю суттю є кримінальною, а митні адміністративні правопорушення фактично мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 22).

Згідно з частиною першою статті 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Статтею 7 КупАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ч. 1 ст. 486 МК України).

Згідно зі статтею 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 531 МК України передбачає підстави для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил:1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил;2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду;3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи;4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду;5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення;6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини.

Згідно зі статтею 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 531 МК України передбачає підстави для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил:1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил;2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду;3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи;4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду;5) неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення;6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.Підставами для скасування чи зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил можуть бути визнані й інші визначені законами обставини.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм права безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представникачерез відсутність належного повідомлення такої особи про час та місце розгляду справи про порушення митних правил, є окремою самостійною і достатньою підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2018 року в справі № 156/404/17.

У даному випадку позивачка не була своєчасно повідомлена про час та місце розгляду відповідачем справи щодо неї.

Оскаржувана постанова підлягає скасуванню і з тих підстав, що така була винесена на підставі протоколу про порушення митних правил № 1635/30500/20 від 25 листопада 2020 року, який було складено за відсутності позивачки, яка не була належним чином повідомлена про день, час і місце його складання.

Керуючись ст.ст. 9, 72-74, 77, 229, 242, 244-246, 286 КАС України, суд

ухвалив:

Позов задоволити.

ПоновитиОСОБА_1 строк оскарження постанови в справі про порушення митних правил № 1635/30500/20 від 25 листопада 2020 року,винесеної першим заступником начальника Закарпатської митниці Держмитслужби Балан Ігорем Вячеславовичем.

Визнати протиправною та скасувати постанову в справі про порушення митних правил № 1635/30500/20 від 25 листопада 2020 року, винесену першим заступником начальника Закарпатської митниці Держмитслужби Балан Ігорем Вячеславовичем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Берегівський районний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час його проголошення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Гецко Ю. Ю.