Справа № 500/1581/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/1581/20 пров. № А/857/1662/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Михальської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року (суддя першої інстанції Шульгач М.П., м. Тернопіль, повний текст складено 22.12.2020),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.04.2020:

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 73 837,06 грн.;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 847,12 грн.;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 19 738,29 грн.;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 2 303, 50 грн.;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 51 849,53 грн.;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 4 056,16 грн.;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 28 422,30 грн.

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 37 824,07 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року позовні вимоги було задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Тернопільській області від 27.04.2020 № 0-1918, № 0-1918, № 0-1918, № 0-1918, № 0-1918, № 0-1918, № 0-1918, № 0-1918. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення і постановити нове - про відмову в позові. Аргументуючи незгоду зазначив, що позивачу на праві власності належать окремі об`єкти нежитлової нерухомості в АДРЕСА_1 , а саме: склад металу загальною площею 1769,4 кв.м; заготовча майстерня загальною площею 906,4 кв.м; цех по виробництву металочерепиці та профнастилу з складськими приміщеннями, загальною площею 1769,4 кв.м; прохідна площею 20,3 кв.м, колірний цех площею 681,1 кв.м, арматурний цех площею 97,2 кв.м, трансформаторна станція площею 55,2 кв.м, адмінбудинок площею 473 кв.м. Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме будівлі промисловості не є достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Звільнення від оподаткування можливо лише за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. Позивач надає належні їй об`єкти нерухомості в оренду підприємству «Рост», але саме не є суб`єктом господарювання і промисловим виробництвом не займається. Також згідно кодів не всі належні позивачу приміщення є будівлями промисловості, зокрема адмінбудинок, прохідна. Отже, згідно пп.14.1.235, п.14.1, ст. 14 ПК України позивачу слід сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином податкові повідомлення-рішення прийняті відповідно до чинного законодавства та є правомірними.

Представник апелянта ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вказав про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником об`єктів нежитлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 :

- будівля, склад металу, загальною площею 1769,4 кв.м;

- будівля, заготовча майстерня, загальною площею 906,4 кв.м ;

- будівля, цех по виробництву металочерепиці та профнастилу з складськими приміщеннями, загальною площею 1769,4 кв.м,

- будівля, прохідна, загальною площею 20,3 кв.м,

- будівля, колірний цех, загальною площею 681,1 кв.м,

- будівля, арматурний цех, загальною площею 97,2 кв.м,

- будівля, трансформаторна станція, загальною площею 55,2 кв.м,

- будівля, адмінбудинок, загальною площею 473 кв.м.

27 квітня 2020 року ГУ ДПС у Тернопільській області прийнято податкові повідомлення-рішення про нарахування податкових зобов`язань за 2019 рік =:

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 73 837,06 грн;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 847,12 грн;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 19 738,29 грн;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 2 303, 50 грн;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 51 849,53 грн;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 4 056,16 грн;

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 28 422,30 грн,

- № 0-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 37 824,07 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належні позивачеві об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 відносяться до будівель промисловості та використовується за функціональним призначенням у промисловості, а отже, вони не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

За змістом підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За приписами пункту 30.2 статті 30 Податкового кодексу України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Отже, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №812/1800/18 дійшов висновку, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Як видно з матеріалів справи, позивачці належать на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна а саме: склад металу, заготовча майстерня, цех по виробництву металочерепиці та профнастилу з складськими приміщеннями, прохідна, колірний цех, арматурний цех, трансформаторна підстанція, адмінбудинок.

Вказані об`єкти складають комплекс промислового призначення, придатний для промислового виробництва, та за своїми ознаками дані об`єкти відповідають класу будівель промисловості.

Судом встановлено, що зазначені об`єкти нерухомості на підставі договору оренди від 01.12.2014, а також додаткової угоди №2 від 1 листопада 2018 року були передані позивачем для використання за призначенням Приватному малому підприємству «Рост» .

Згідно довідки ПМП «Рост» від 30 червня 2020 року упродовж 2019 року підприємство використовує належні ОСОБА_1 об`єкти нерухомості в АДРЕСА_1 у господарській діяльності відповідно до функціонального призначення, пов`язаного з виробничою функцією (виробництво незамкнутих профілів послідовним холодним штампуванням на прокатному стані або фальцюванням на пресі плоского сталевого прокату виробництва холодноформованих або холоднофальцьованих ребристих листів і багатошарових панелей із сталі) (а.с. 26).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належні позивачеві об`єкти нерухомості використовуються з метою провадження виробничої діяльності за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції, відносяться до будівель промисловості, а тому не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а тому даний позов підлягає до задоволення.

У свою чергу, висновок відповідача, яким зміст поняття "будівлі промисловості" обмежено лише промисловими та складськими будівлями, тобто лише тими, що використовуються для виробництва є неправомірним. Будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються для зберігання продукції, зберігання матеріалів, розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового, транспортного забезпечення, виконання інших функцій, необхідних для забезпечення роботи підприємства.

Будь-яких доказів використання приміщень для цілей не пов`язаних з роботою підприємства відповідачем не надано.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будівлі, як виробничі, так і адміністративні й допоміжні, що входять до складу майнового комплексу та використовуються для цілей забезпечення його діяльності необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що дає підстави для висновку, що придбані позивачем нежилі приміщення підпадають під визначення "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Щодо доводів апелянта про неможливість застосування визначеної законом пільги щодо оподаткування об`єктів промисловості внаслідок не безпосереднього використання їх за цільовим призначенням позивачем, а передачі для здійснення виробництва іншому суб`єкту господарювання, апеляційний суд такі відхиляє, адже станом на 2019 рік такі обмеження законом не були встановлені.

Верховний Суд у постанові від 1 лютого 2021 року у справі 3 520/1150/19 також дійшов висновку про безпідставність нарахування зобов`язань за об`єкти нерухомості, які були передані в оренду і використовувалися для виробничих потреб.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правомірно вважав, що у відповідача не було правових підстав для визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 11.05.2021.