Справа № 420/1993/21
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1993/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії ГУ ДПС в Одеській області по складанню вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф-28217-51-у від 07.05.2020 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС в Одеській області грошової суми 7175,30 грн; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-28217-51-у від 07.05.2020 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС в Одеській області грошової суми 7175,30 грн; зобов`язати відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом зменшення грошового зобов`язання з єдиного внеску на суму 7175,30 грн, нарахованого відповідно до вимоги Ф-28217-51-у від 07.05.2020; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що покладення на нього обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску, враховуючи, що адвокатська діяльність ним не здійснювалась у певний період через перебування в зоні АТО, є надмірним тягарем та не відповідає критерію пропорційності, адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача. Так, мета сплати єдиного внеску - страхування особи, і в даних правовідносинах досягнена сплатою єдиного внеску роботодавцем. Позивач на період відрядження до зони АТО вчасно подав заяву про зняття з податкового обліку, після повернення до роботи за власною заявою був взятий на податковий облік, тому нарахування єдиного внеску у період відсутності вважає протиправним. При цьому податковим органом така вимога приймається не вперше. Зокрема, така ж сама вимога (сума та номер вимоги співпадають) була скасована в судовому порядку, однак з незрозумілих причин повторно прийнята податковим органом. В результаті таких дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та стражданнях, погіршення стану здоров`я, та яку позивач оцінює у 200 тис. гривен.

Ухвалою судді від 05.03.21 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 05.03.21 заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення на підставі вимоги Головного управління ДПС в Одеській області Ф-28217-51-У від 07.05.2020 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Головного управління ДПС в Одеські області грошової суми 7175 грн. 30 коп. до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

23.03.21 до суду від ГУ ДПС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивачу в автоматичному режимі нарахований єдиний соціальний внесок за період з липня 2017 по серпень 2018 року. Станом на 31.12.2019 року в інтегрованій картці платника податку рахувалась заборгованість у розмірі 7175,30 грн, тому була сформована вимога про сплату боргу. Також вказав, що на думку контролюючого органу, наданих позивачем доказів на підтвердження завданої моральної шкоди є недостатньо. Так, наданий чек з лабораторій «Сінево» не є інформативним, оскільки незрозумілим є які саме аналізи здавались, з яких підстав та як це пов`язано зі спірною податковою вимогою.

29.03.21 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області, Північному управлінні у м. Одесі, Суворовській державній податковій інспекції (Суворовський район м. Одеси) (код ДПІ 1554) як фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність з 21.10.2016.

Позивачем до контролюючого органу були подані заяви за формою № 8-ОПП (про ліквідацію або реорганізацію платника податків) (вх. до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси від 20.07.2017 № 15420/К/15-54) та за формою 7- ЄСВ (про зняття з обліку платника єдиного внеску) (вх. до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси від 20.07.2017 № 15421/К/15-54). В результаті опрацювання вище зазначених форм в ITC «Податковий блок» стан платника податків змінився на 3 - Прийнято рішення про припинення (розпочато ліквідаційну процедуру).

Позивачем до контролюючого органу були подані заяви за формою № 5-ОПП (для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) «зміни» (вх. до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси від 27.08.2018 № 6095/К/15-54-08) та за формою 1-ЄСВ (про взяття на облік платника єдиного внеску) (вх. до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси від 27.08.2018 № 6093/К/15-54-08).

За січень - грудень 2017 року по строку 02.05.2018 ОСОБА_2 нараховано в автоматичному режимі єдиний внесок у сумі 8 448,00 грн.

За 2018 рік нараховано в автоматичному режимі єдиний внесок у загальній сумі 9 828,72 грн., а саме: за 1 кв. 2018 року - 2457,18 грн. (по строку 19.04.2018), за 2 кв. 2018 року - 2457,18 грн. (по строку 19.07.2018), за 3 кв. 2018 року - 2457,18 грн. (по строку 19.10.2018), за 4 кв.року - 2457,18 грн. (по строку 21.01.2019).

За 2019 рік нараховано в автоматичному режимі єдиний внесок у загальній сумі 11 016,72 грн., а саме: за 1 кв. 2019 року - 2754,18 грн. (по строку 19.04.2019), за 2 кв. 2019 року - 2754,18 грн. (по строку 19.07.2019), за 3 кв. 2019 року - 2754,18 грн. (по строку 21.10.2019), за 4 кв. року - 2754,18 грн. (по строку 20.01.2020).

27.01.2020 року Головним управлінням ДПС в Одеській області складено вимогу № Ф-28217-51 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 7175,30 грн, не погодившись із якою, позивач звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.20 по справі № 420/7300/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.21, вимогу Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-28217-51 від 27.01.2020 про сплату боргу у розмірі 7175,30 грн визнано протиправною та скасовано.

Вирішуючи спір, суди виходили з наступного.

Відповідно до п.15.1 ст. 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з п.п. 16.1.3., 16.1.4. п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податків обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Крім того, пунктом 36.5. ст.36 ПК України, встановлено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.175. п.14.1 ст.14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Прписами пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Так, відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України, працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Суди дійшли врахували правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтриману у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), дійшовши висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного суди зробили висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.15 р. за №508/26953 (надалі Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції №449 Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції №449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Під час судового розгляди справи № 420/7300/20 судами встановлено, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС в Одеській області, Північному управлінні у м. Одесі, Суворовській державній податковій інспекції (Суворовський район м. Одеси) як фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність з 21.10.2016 року.

У період з 23.08.2017 року до 10.08.2018 року позивач проходив службу у Державній службі України з надзвичайних ситуацій у спеціальному званні капітан служби цивільного захисту на посаді в Головному управлінні ДСНС у Луганській області.

У період після 10.08.2018 року перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Теплопостачання м. Одеси», що підтверджується копією трудової книжки. Позивачу в автоматичному режимі було нараховано єдиний внесок за період з серпня 2017 року по серпень 2018 року, в результаті чого утворилась заборгованість.

За цей період роботодавцем (Головним управлінням ДСНС у Луганській області) сплачувалися усі встановлені законом податки і збори за позивача як за найманого працівника, а тому, такі обставини виключають виникнення обов`язку по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що здійснює незалежну професійну діяльність, незалежно від подання заяв про зняття з обліку та взяття на облік платника єдиного внеску.

Суди обох інстанцій зазначили, що згідно з нормами Закону № 2464, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Тобто метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб надаються страхувальникам та/або застрахованій особі за формою згідно з додатками до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 р. N 10-1.

Варто зазначити, що Законом №2464-VI не визначено обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок за себе самостійно у разі, коли така особа не веде підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.

Зважаючи на те, що основоположним принципом збору єдиного внеску є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Оскільки визначальним у контексті цього спору є мета сплати єдиного внеску задля отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку, позивачу таке право гарантоване за рахунок його участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за нього роботодавцем за основним місцем роботи.

Однак, 07.05.2020 ГУ ДПС в Одеській області прийнято вимогу Ф-28217-51-у про стягнення з ОСОБА_2 грошової суми 7175,30 грн, яку податковим органом пред`явлено до примусового виконання до Другого Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно пояснень ГУ ДПС в Одеській області у відзиві, у 2017 р. позивач взагалі не подавав податкову звітність до контролюючого органу, рівно як і будь-яких заяв, окрім запиту з Державного реєстру юридичних-фізичних осіб; у графі звітності за 2018 р. позивачем подано податкову декларацію 24.04.2019 за період 2018 (річна). Так само в 2019 р. - 29.04.2019 подано річну декларацію за 2019 р. Згідно Інтегрованої картки платника 19.04.2018 позивачу нараховано недоїмку 2457,18 грн. 02.05.2018 нараховано недоїмку 8448 грн за 2017 р. Загальна сума боргу становить станом на 02.05.2018 - 10905,18 грн. Сума недоїмки в ІКП за 2018 р. станом на 02.05.2018 - 8448 грн - є несплаченим ЄСВ позивача за 2017 рік.

04.02.20210 старшим державним виконавцем Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Франчук Анастасією Сергіївною прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 64362919 про примусове виконання оскаржуваної в межах даної справи вимоги Головного управління ДПС в Одеській області Ф-28217-51-У від 07.05.2020 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Головного управління ДПС в Одеські області грошової суми 7175 грн. 30 коп; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для ОСОБА_2 суму до сплати 69 грн. 00 коп.; про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у сумі 71 7 грн. 53 коп.; про арешт коштів боржника ОСОБА_2 .

Відповідно до листа-відповіді ДПС України від 07.04.21 № 7932/6/99-00-04-03-01-06, за даними інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС 20.07.17 ОСОБА_2 подано до ГУ ДПС в Одеській області заяву за формою 7-ЄСВ, де в додатках зазначено підставою для подання заяви - Витяг від 17.07.2017 № 176 про зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Враховуюче викладене, останнім періодом, за яким позивачу необхідно було обчислити, нарахувати та сплатити єдиний внесок : січень-липень 2017 р. Згідно з інформацією, що обліковується у відкритих базах даних реєстру адвокатів України, з 18.08.18 адвокату ОСОБА_2 поновлено право на заняття адвокатською діяльністю. Водночас, на підтвердження цього факту до ГУ ДПС в Одеській області подано заяву за формою № 1-ЄСВ від 27.08.18. Однак відповідних до даних ІТС ДПС у ОСОБА_2 обліковуються нарахування єдиного внеску за період, коли адвокатська діяльність фактично була зупинена, а у податкового органу в наявності перебували підтверджуючі документи, надані у відповідності до вимог Закону № 2464 та Порядку. При цьому, станом на дату розгляду скарги, коригування некоректних базових записів у відповідності до вимог розділу І Порядку ведення органами ДФС України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску обліку на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422, ГУ ДПС в Одеській області не здійснювалося.

В світлі вищезазначеного доводи відповідача у відзиві про те, що будь-яких заяв від ОСОБА_2 немає, а станом на 2017 р. є лише його запит на отримання відомостей з Державного реєстру фізичних-юридичних осіб, є абсолютно неприпустимими, оскільки це спростовується матеріалами справи (а.с. 51,52), судовими рішеннями по справі № 420/7300/20, а також визнається ДПС України.

Таким чином, за обставин розглядуваного спору, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) Ф-28217-51-у від 07.05.2020 про стягнення з ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 7175,30 грн винесена ГУ ДПС в Одеській області з ідентичних обставин, оцінка яким вже надана під час судового розгляду справи № 420/7300/20, в ході якої встановлено відсутність законних підстав для виставлення податкової вимоги в розмірі 7175 грн. 30 коп. Більш того, в листі ДПС України від 07.04.21 № 7932/6/99-00-04-03-01-06 прямо зазначено, що така ситуація виникла внаслідок відсутності коригування некоректних базових записів.

Згідно з п. 2 розділу І Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 07.04.2016 № 422:

достовірність показників інформаційної системи - відповідність інформації, що зберігається у інформаційній системі, показникам первинних документів;

інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами;

коректність даних інформаційної системи - відповідність інформації, що зберігається в інформаційній системі, встановленим алгоритмам (правилам) її співставності та логічного і арифметичного контролю;

перекручення (викривлення) показників - неповне та/або несвоєчасне відображення у відповідних регістрах інформаційної системи, допущене як у результаті умисних дій працівників органів ДФС, так і внаслідок виникнення арифметичних та технічних помилок.

Пунктом 5 розділу І цього ж Порядку передбачено, що контроль достовірності первинних показників за податками і зборами, митними та іншими платежами до бюджетів та єдиним внеском здійснюється керівниками структурних підрозділів органів ДФС за напрямами роботи.

Загальний контроль за достовірністю відображення в ІКП облікових показників забезпечується підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень.

Дії працівників органів ДФС при відображенні в інформаційній системі органів ДФС первинних показників фіксуються із зазначенням ідентифікатора користувача, дати та часу дії.

При виявленні некоректних базових записів структурними підрозділами за напрямами роботи готується коригуючий документ з обов`язковим посиланням на первинний документ, показники якого виправляються. Коригування даних в інформаційній системі органів ДФС здійснюється підрозділами, відповідальними за введення таких даних з первинних документів, за поточною датою.

У разі необхідності коригування облікових показників ІКП у ручному режимі таке коригування здійснюється виключно за рішенням керівника (заступника керівника) органу ДФС, підготовленим відповідним структурним підрозділом за напрямом роботи.

У разі встановлення, що перекручення (викривлення) показників допущене у результаті умисних дій працівників органів ДФС, такі працівники притягуються до відповідальності у встановленому законодавством порядку.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Слід зазначити, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Зокрема, такого висновку дотримується Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

За встановлених судом обставин та враховуючи преюдиційні обставини, встановлені по справі № 420/7300/20, оскаржувана податкова вимога ГУ ДПС в Одеській області Ф-28217-51-у від 07.05.2020 ґрунтується на перекручених (викривлених) показниках даних інформаційної системи, у зв`язку із чим є протиправною та підлягає скасуванню. При цьому визнання протиправними дій контролюючого органу щодо складання вимоги за умови визнання її протиправною та скасування є невірним способом захисту порушеного права, так як скасування акту індивідуальної дії є достатнім та ефективним засобом захисту порушеного права позивача, оскільки охоплює всі аспекти порушеного права.

Вищезазначений судовий розсуд є належним та достатнім способом захисту порушеного права, за яким позивач звернувся до суду, у зв`язку із чим додаткового захисту у вигляді визнання протиправними дій податкового органу по складанню вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф-28217-51-у від 07.05.2020 про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми 7175,30 грн (що по суті охоплено вимогою щодо відповідного рішення відповідача) не потребується, а отже в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Крім того, з метою належного та повного захисту порушених прав позивача, що виключало б ймовірність їх подальшого порушення з боку суб`єкта владних повноважень, суд також вважає за необхідне зобов`язати ГУ ДПС в Одеській області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_2 шляхом зменшення грошового зобов`язання з єдиного внеску на суму 7175,30 грн.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 200 тис. грн., суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України.

Захист порушеного права забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення прав, шляхом їх поновлення, а має самостійне юридичне значення.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 Верховний Суд сформулював загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади.

Так, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (стаття 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.

Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року (справа №809/4025/14) та 21 серпня 2020 року (справа №665/49/13-а) було підтримано рішення судів попередніх інстанцій в частині відшкодування моральної шкоди з урахуванням обставин справи, без надання відповідних доказів у вигляді довідок з медичних установ.

Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, дійсно могли спричинили душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли моральну шкоду, оскільки податковим органом, не зважаючи на вирішення спірних правовідносин в судовому порядку, з тих саме причин прийнято повторно безпідставну податкову вимогу на підставі некоректних даних інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС та за наявності у податкового органу підтверджуючих документів, наданих у відповідності до вимог Закону № 2464 та Порядку № 1162. В свою чергу, на підставі цієї вимоги органом державної виконавчої служби розпочато примусове виконання виконавчого документу, в ході якого накладено арешт на кошти позивача. При цьому зазначеним обставинам передувала правомірна, дисциплінована та добросовісна поведінка позивача у відносинах з податковим органом.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, встановивши фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

На переконання суду, заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості (не є співмірним до порушення), у зв`язку із чим вважає справедливим присудити суму в розмірі 2000 грн.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, буд. 5, Одеса, Одеська область, 65044) про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) Ф-28217-51-у від 07.05.2020.

Зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області здійснити коригування даних в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом зменшення грошового зобов`язання з єдиного внеску на суму 7175,30 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн (дві тисячі гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4589 грн (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк