Справа № 300/3569/20
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3569/20 пров. № № А/857/3685/21 А/857/3910/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Большакової О.О., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року (головуючий суддя: Остап`юк С.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 07.12.2020 звернулася з позовом до суду, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 1533 від 29.07.2020 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 22.07.2020.

Обґрунтовує позов тим, що позивачка з досягненням, ІНФОРМАЦІЯ_1 , віку 59 років та за наявності підтвердженого стажу роботи більше 26 років, 22.07.2020 звернулася до відповідача з заявою за призначенням пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, відповідач не зарахував до стажу роботи періоди роботи з 01.03.2001 до 31.01.2001, за липень, жовтень, грудень 2004 року, з 01.01.2005 до 01.05.2005, внаслідок чого самостійно нарахував стаж роботи позивача 25 років та оскаржуваним рішенням за № 1533 від 29.07.2020 відмовив у призначенні пенсії за віком.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року позов задоволено.

Представником позивачки, 15.01.2021 подано заяву про ухвалення додаткового судового рішення у цій адміністративній справі. Заява мотивована тим, що оскільки рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 позов задоволено повність, є необхідність прийняття додаткового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, які понесені нею.

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 гривень.

З цими судовими рішеннями суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що такі прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги щодо скасування рішення, посилається на те, що у позивача наявний стаж роботи 25 років, при необхідному - 26 років. До стажу роботи позивача не зараховано періоди роботи: з 01.03.2001 до 31.12.2001 - у зв`язку з відсутністю трудової угоди, зареєстрованої в центрі зайнятості; за липень, жовтень, грудень 2004 року - у зв`язку з несплатою страхових внесків; з 01.01.2005 до 01.05.2005 - у зв`язку з відсутністю даних в системі персоніфікованого обліку. Враховуючи наведене просить, його скасувати та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог щодо скасування додаткового рішення, покликається на те, що розглядувана справа належить до справ щодо яких на момент звернення сформовано достатню сталу практику, а тому сума витрат 7000 грн, яку просить стягнути позивачка є завищеною та не співмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг. Враховуючи наведене, просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем, 10.03.2021 подано доповнення до апеляційної скарги в якому вказує, що в мотивувальній та описовій частині оскаржуваного рішення не вірно вказано періоди, які слід зарахувати при призначенні пенсії, а саме період з 01.03.2001 по 31.01.2001, замість 01.03.2001 по 31.12.2001.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не може бути задоволеною, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2020 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії за № 1533 від 29.07.2020, відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказаним рішенням встановлено, що страховий стаж позивача становить 25 років. До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 01.03.2001 до 31.12.2001 через відсутність трудової угоди, зареєстрованої в центрі зайнятості або ДПІ, а також через відсутність даних в системі персоніфікованого обліку. Право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при наявному стажі 25 років позивач набуде у віці 63 роки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача, 22.07.2020, до відповідача за призначенням пенсії за віком, у позивачки був наявний необхідний вік - 59 років та страховий стаж роботи - більше 26 років. Отже, відмова відповідача у зарахуванні позивачу до страхового стажу роботи періоди роботи з 01.03.2001 до 31.12.2001, за липень, жовтень, грудень 2004 року, з 01.01.2005 до 01.05.2005 та в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправною.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового судового рішення у цій адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що документально підтвердженими судовими витратами у цій справі є витрати позивача на сплату витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу адвоката Лютак Людмили Леонідівни, згідно договору про надання правової допомоги за № 02/09 від 02.09.2020, додаткової угоди № 1 від 14.01.2021 до договору про надання правової допомоги № 02/09 від 02.09.2020, акту прийому передачі послуг від 14.01.2021, квитанції за № 418643 від 14.01.2021 на суму 7000 гривень.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058), право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону № 1058-ІV, передбачено страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю, ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом спору є не зарахування до стажу роботи позивачки періодів роботи з 01.03.2001 до 31.12.2001, за липень, жовтень, грудень 2004 року та з 01.01.2005 до 01.05.2005 та як наслідок відмова відповідача, оформлена рішенням № 1533 від 29.07.2020, у призначенні пенсії за віком відповідно ст. 26 Закону № 1058-IV.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно записів копії трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 (а. с. 10-11), остання в період з 01.03.2001 по 31.12.2001 та з 01.01.2002 по 01.05.2005 працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаді калькулятора.

Таким чином, оскільки записами трудової книжки позивачки, яка є основним документом про підтвердження стажу роботи, підтверджено, що з 01.03.2001 по 31.12.2001, та у липні, жовтні, грудні 2004 року та з 01.01.2005 до 01.05.2005, ОСОБА_1 виконувала роботу на підставі трудового договору, а тому спірні періоди, підлягають зарахуванню, до стажу який дає право на призначення пенсії за віком.

Щодо покликання апелянта на те, що підставою для не зарахування до стажу роботи періодів за липень, жовтень, грудень 2004 року та з 01.01.2005 до 01.05.2005, оскільки, за ці спірні періоди, відсутні відомості в системі персоніфікованого обліку про сплату страхових внесків на загальнообов`язкове держане пенсійне страхування, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на таке.

Так, за змістом ст. 20 Закону № 1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону № 1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а (2а/208/245/16)), від 24 травня 2018 року (справа № 490/12392/16-а), від 20 березня 2019 (справа № 688/947/17).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у спірних правовідносинах, фактично внаслідок невиконання ФОП ОСОБА_2 , обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України, позивачка позбавлена соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи у вказаної фізичної особи-підприємця, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Тобто, позивачка не повинна відповідати за неналежне виконання страхувальником (ФОП ОСОБА_2 ) свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії ОСОБА_1 спірних періодів її роботи.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що неперерахування ФОП ОСОБА_2 за позивача страхових внесків не є підставою для не включення відповідних періодів роботи до стажу, що дає право на пенсію за віком, оскільки відповідно до ст. 62 Закону № 1058-ІV основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка працівника.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, оскільки на момент звернення позивача за призначенням пенсії за віком, у неї був наявний необхідний вік - 59 років та страховий стаж роботи - більше 26 років, що є підставою для визнання протиправним, скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 1533 від 29.07.2020 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 22.07.2020.

Щодо покликання відповідача у доповненні до апеляційної скарги, що в мотивувальній та описовій частині оскаржуваного рішення не вірно вказано періоди, які слід зарахувати при призначенні пенсії, а саме період з 01.03.2001 по 31.01.2001, замість 01.03.2001 по 31.12.2001, то суд апеляційної інстанції вважає, що вказана обставина не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Оскільки, суд апеляційної інстанції розцінює вказану неточність, як описку, яку суд першої інстанції може усунути шляхом постановлення ухвали, в порядку ст. 253 КАС України, про виправлення описки і очевидних арифметичних помилок у судовому рішенні.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення від 13.01.2021 з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Щодо додаткового рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року суд апеляційної інстанції вважає, що таке необхідне скасувати з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що до заяви про винесення додаткового рішення додано, зокрема: договір про надання правової допомоги за № 02/09 від 02.09.2020, додаткову угоду № 1 від 14.01.2021 до договору про надання правової допомоги № 02/09 від 02.09.2020, акту прийому передачі послуг від 14.01.2021, квитанції за № 418643 від 14.01.2021 на суму 7000 грн.

Так, відповідно до акту прийому передачі послуг від 14.01.2021 надано наступні юридичні послуги, а саме: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції (45 хв, вартість - 625 грн); вивчення та правовий аналіз доказів по справі (1 год, вартість - 850 грн); вивчення та правовий аналіз судової практики в подібних спорах (1 год, вартість - 850 грн); підготовка адміністративного позову та додатків до нього згідно вимог ст. ст. 94, 160 КАС України (5,5 год, 4675 грн). Загальна кількість затраченого часу - 8 год 15 хв, розмір гонору 7000 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правової допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката.

Однак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Оскільки, на думку суду апеляційної інстанції, узгодження правової позиції, вивчення та правовий аналіз доказів по справі, вивчення та правовий аналіз судової практики в подібних спорах, по суті охоплює дії щодо підготовки адміністративного позову, тобто сума витрат яка підлягає відшкодуванню є завищеною.

З огляду на предмет розглядуваного спору, те, що справа є незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами немайнового характеру, які заявлені у позовній заяві, суд апеляційної інстанції вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 3000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга на додаткове рішення в якій відповідач просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню, а тому заяву позивача про ухвалення додаткового рішення необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 300/3569/20 - без змін.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 300/3569/20 задовольнити.

Додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 300/3569/20 скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 20551088) судові витрати, а саме, витрати понесені на професійну правничу допомогу у справі № 300/3569/20 в розмірі 3000 грн (три тисячі гривень).

У задоволені решти заяви відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. О. Большакова
М. А. Пліш