Справа № 640/1218/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 травня 2021 року

м. Київ

справа № 640/1218/20

адміністративне провадження № К/9901/15283/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив поновити позивача на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Офісу Генерального прокурора України, визнавши протиправним та скасувавши наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2136ц.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року, в позові відмовлено.

27 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник просить переглянути судові рішення на підставі пунктів 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скасувати ці рішення та задовольнити позов.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказу про звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та поновлення на посаді.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив пункти 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України, зокрема, незастосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у справах № 200/13482/19-а, 802/651/16-а, 817/3397/15, 815/1554/17, 640/467/19 та висновків Верховного суду України у справах №№21-8а14 та 21-484а14; відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Також ОСОБА_1 зазначив, що оскаржує судові рішення з підстав, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 353 КАС України.

Аналізуючи зміст зазначених заявником прикладів судових рішень, Верховним Судом встановлено, що спори, вирішені у перелічених ОСОБА_1 справах, не є подібними до спірних правовідносин. Так, у справі № 200/13482/19-а прокурора теж звільнили на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та підпункту 1 пункту 19 розділу II Закону №113-ІХ, і суди, з висновками яких погодився Верховний Суд, визнали неправомірним та поновили його на посаді. Водночас, у пункті 57 постанови Верховного Суду зазначено, що саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». У той же час позивачем було подано у встановлений строк заяву та висловлено намір пройти атестацію для переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі. Таким чином, висновок Верховного Суду у справі № 200/13482/19-а стосується правовідносин, де прокурор подав заяву про переведення, однак відповідачем її не прийнято з формальних причин.

Водночас, у справах 802/651/16-а, 817/3397/15, 640/467/19 предметом спору були питання щодо поновлення працівника на роботі в органах місцевого саморядування, поліції та державної установи, а у справі №815/1554/17 вирішено спір щодо поновлення прокурора, за інших, ніж установлено у цій справі обставин. Крім того, за правилами статті 328 КАС України висновки Верховного суду України не є виключною підставою, за якої судове рішення може бути переглянуто Верховним Судом.

ОСОБА_1 не зазначено норми права, яку суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновку викладеного у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а лише процитовано пункт 1 частини четвертої статті 238 КАС України.

Із змісту оскаржуваних судових рішень, вбачається, що позивач оскаржує наказ Генерального прокурора яким його звільнено з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Підставою звільнення в оскаржуваному наказі зазначено рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації.

Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що рішення кадрової комісії має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, в той час, як наказ Генерального прокурора про звільнення прокурора з посади лише фіксує підставу такого звільнення. Вирішуючи спір, суди зазначили, що розгляд питання правомірності наказу Генерального прокурора про звільнення прокурора на підставі рішення кадрової комісії в окремому провадженні без аналізу матеріалів атестації прокурора та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, не відповідає завданню адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів. Проте, у цій справі позивач не оскаржує рішення Шостої кадрової комісії від 13 грудня 2019 року №23 про непроходження ним атестації та такого наміру, як особисто зазначено ОСОБА_1 у судовому засіданні 19 листопада 2020 року, у нього не було.

Заявник не заперечуючи зазначені обставини, навів аргументи, що зводяться до цитування норм, якими врегульоване питання звільнення прокурорів з органів прокуратури, граматичного тлумачення окремих норм права, переоцінки доказів та неповного з`ясування судами обставин справи. Такі доводи мають суб`єктивний характер і виключають можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

У касаційній скарзі заявник також не конкретизував, яка саме норма права, застосована судом потребує висновку Верховного Суду, а лише обмежився посиланням на приписи пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас, доводи ОСОБА_1 щодо оскарження судових рішень з підстав, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 353 КАС України не містять обгрунтованих мотивів, оскільки не зазначено які обставини справи було встановлено без дослідження зібраних у справі доказів; визначення доказів, витребування яких було відхилино за клопотанням позивача та значення цих доказів для правильного вирішення справи з огляду на предмет та підстави спору, зазначення обгрунтування в чому полягає незаконність такого відхилення; які обставини були встановлені на підставі недопустимих доказів та мотиви щодо доказів, які заявник вважає недопустимими.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Лише посилання заявника на невідповідність висновкам Верховного Суду оскаржуваних судових рішень або відсутність висновків Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судового рішення у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко