Справа № 560/5503/20
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/5503/20

Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

28 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С.

за участю:

секретаря судового засідання: Бень Я.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Марчука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ; зобов`язання Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період з 29.11.2016 року по 07.09.2020 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що в день звільнення ОСОБА_1 відповідач не підготував довідку про виплату грошової компенсації за речове майно та не виплатив вказану компенсацію, що свідчить про непроведення повного розрахунку при звільненні. Зважаючи на вищенаведене апелянт стверджує, що має право на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 171726,31 грн.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області № 54 о/с від 22 листопада 2016 року "По особовому складу", відповідно до Закону України "Про національну поліцію", звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням), підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , головного інженера підприємства Замкової виправної колонії (№ 58) 29 листопада 2016 року.

У день звільнення позивачу не була виплачена грошова компенсація за не отримані предмети речового майна.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 560/3478/19, яке набрало законної сили 31 березня 2020 року, зобов`язано Державну установу Замкова виправна колонія (№ 58) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримані предмети речового майна у розмірі 9896,85 грн.

07 вересня 2020 року вказана сума надійшла на картковий рахунок позивача.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки грошова компенсація за не отримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, тому що виплата такої компенсації має разовий характер, а не постійний, не передбачена у переліку одноразових виплат, які входять до складу грошового забезпечення. Крім того, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, тому при несвоєчасній виплаті такої грошової компенсації не застосовуються статті 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст.23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 № 2713-IV (далі - Закон №2713-IV) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Таким чином, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно повинна бути виплачена на день звільнення особи зі служби в Державній кримінально-виконавчі службі України.

В той же час чинним законодавством України про проходження служби в Національній поліції України або Державній кримінально-виконавчі службі України не врегульовано відповідальність роботодавця за порушення строків виплати належних працівнику сум та порядок компенсації часу затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі 29.11.2016 (а.с.9).

Водночас, згідно з банківською випискою за картковим рахунком грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачу 07.09.2020 (а.с.17).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України, тому застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що затримка виплати компенсації за неотримане речове майно не є підставою для нарахування компенсації, передбаченої ст.117 КЗпП України, є необґрунтованими.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі №560/3478/19 встановлено, що в порушення вимог Закону №2713-IV та Порядку №578 відповідач не виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно.

В той же час після ухвалення судового рішення роботодавець не звільняється від обов`язку виплатити середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Переглядаючи в касаційному поряку справу № 520/80/20, спірні правовідносини у якій виникли з аналогічних підстав, Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій), починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по день фактичного розрахунку є такою, що підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач провів остаточний розрахунок із ОСОБА_1 з порушенням встановлених чинним законодавством строків, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки згідно зі ст.117 КЗпП України.

Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абз.1, 3 п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Отже, обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні здійснюється за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача.

Відповідно до абз.1 п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.06.2016 по 29.11.2016 (а.с.84) грошове забезпечення позивача у вересні 2016 року складає 3867,09 грн, у жовтні - 3679,96 грн.

Кількість робочих днів у вересні-жовтні 2016 року - 42.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить: (3867,09 грн + 3679,96 грн) / 42 = 179,69 грн.

Кількість робочих днів за весь період затримки розрахунку при звільненні з 30.11.2016 по 07.09.2020 складає 940 днів.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 30.11.2016 по 07.09.2020 становить: 179,69 грн * 940 робочих днів = 168908,60 грн.

Таким чином, розрахунки позивача, наведені в позовній заяві (164 131 грн) та апеляційній скарзі (171 726,31 грн) не відповідають Порядку №100, а отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

У постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, зважаючи на конкретні обставини справи з урахуванням вказаних вище критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судом встановлено, що ані в обґрунтування позовної заяви, ані в обґрунтування апеляційної скарги позивач не наводить аргументів та не надає доказів про те, що він зазнав значних майнових втрат у зв`язку із затримкою виплати компенсації за неотримане речове майно у розмірі 9896,85 грн.

Згідно з рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі №560/3478/19 встановлено, що позивач звернувся до ДУ "Замкова виправна колонія №58" із заявою про отримання компенсації за неотримане речове майно 26.02.2018, тобто більше ніж через рік після звільнення.

При цьому ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом про зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію за неотримані предмети речового майна у розмірі 9896,85 грн лише в жовтні 2019 року (майже через три роки після звільнення).

В той же час у період з дня звільнення (29.11.2016) по день звернення до суду (30.10.2019) позивач не ініціював спір про виплату належних йому при звільненні сум.

Отже тривалість затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за вказаний період у 727 робочих днів виникла не з вини відповідача, тому відсутні підстави застосовувати до вказаного періоду положення ст.117 КЗпП України та стягувати з відповідача суми відповідної компенсації.

Крім того, тривалість судового розгляду з моменту звернення до суду до набрання законної сили рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі №560/3478/19 (11.03.2020) також не пов`язана з діями або бездіяльністю роботодавця.

Натомість затримка виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно після встановлення судом права позивача на отримання вказаної виплати свідчить про наявність зловживання зі сторони роботодавця - ДУ "Замкова виправна колонія №58".

З урахуванням наведеного та висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, колегія суддів дійшла висновку про те, що з урахуванням принципу співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за виключенням періодів з 29.11.2016 по 30.10.2019 та з 30.10.2019 по 11.03.2020 складає 19586,21 грн (179,69 грн * 109 робочих днів).

Отже, встановлені та перевірені обставини справи свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими.

Водночас, висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Державну установу "Замкова виправна колонія (№ 58)" виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період з 29.11.2016 року по 07.09.2020 року у розмірі 19586,21 грн (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят шість гривень двадцять одна копійка).

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 травня 2021 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.