Справа № 380/9167/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 травня 2021 року

м. Київ

справа № 380/9167/20

адміністративне провадження № К/9901/15257/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 380/9167/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- стягнути середній заробіток за посадою першого заступника прокурора Львівської області за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 березня 2020 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі до 25 вересня 2020 року, за 131 робочий день в сумі: 270017 грн 20 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року його було поновлено на посаді першого заступника прокурора Львівської області та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі: 2058790 грн 29 коп. Вказує, що заробітна плата за період від часу ухвалення вказаного судового рішення до часу фактичного поновлення на роботі (25 вересня 2020 року) 131 робочий день не нараховувалась та не виплачувалась. Зазначає, що звертався до відповідача з приводу цього питання, однак останній повідомив, що вказаний період не охоплювався змістом судового рішення від 23 березня 2020 року, а тому немає підстав для оплати заробітної плати за цей період.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року, адміністративний позов задоволено частково:

- стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі: 261772 грн 40 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

У іншій частині позовних вимог у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з цими судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її засобами поштового зв`язку 26 квітня 2021 року.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 380/9167/20 і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У касаційній скарзі, як підставу для відкриття касаційного провадження, скаржник наводить пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови не були враховані висновки Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України, викладені в ухвалі від 26 жовтня 2016 року у справі №802/780/16-а та постанові від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10 відповідно. Однак, правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин, які виникли у справі №380/9167/20 з огляду на суб`єктний склад та умови застосування правових норм.

Крім того, підставою для звернення до суду касаційної інстанції зі скаргою, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, є застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування такої норми у подібних правовідносинах, викладеного саме у постанові Верховного Суду.

Водночас, необхідно наголосити, що Верховний Суд неодноразово приймав висновки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у своїх постановах, зокрема: у постанові від 27 листопада 2019 у справі №802/1183/16-а, у постанові від 5 березня 2020 року у справі №280/360/19, у постанові від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17.

Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно частині третій статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Щодо тверджень відповідача про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, слід зауважити наступне.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відтак, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, Восьмий апеляційний адміністративний суд переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16а (з одночасним посиланням на неї) та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку відсутня, а також Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтею 328, пунктом 6 частини першої статті 333, статтею 359 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 380/9167/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Надіслати скаржнику копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду