Справа № 120/325/21-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

11 травня 2021 р. Справа № 120/325/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що він з 22.05.1995 по 26.02.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Разом із тим, на думку позивача, в період з 01.01.2008 по 01.03.2018 відповідачем неправомірно не нараховувалась та не виплачувалась йому індексація грошового забезпечення, що, в свою чергу, призвело до порушення його законних прав та інтересів.

Наведені вище обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 22.01.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Крім того вказаною ухвалою зобов`язано сторін надати суду необхідні для вирішення спору докази, а саме позивачу: докази відповіді Центрального архівного відділу Національної гвардії України на адвокатський запит від 21.12.2020; відповідачу: належним чином засвідчену довідку про виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2008 по 01.03.2018 з розрахунком помісячно; відомості щодо застосування базового місяця індексації, яка нараховувалась ОСОБА_1 ; відомості щодо дати початку та дати закінчення проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України ОСОБА_1 .

Витребувано у Центрального архіву Національної гвардії України інформацію про стан виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2008 по 01.03.2018.

09.02.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечив щодо задоволення заявлених вимог та вказав про наступне. В даному випадку розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності достатніх підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення. В той же час, відповідач також заперечив щодо правильності визначення позивачем (представником позивача) базового місяця для нарахування індексації "січень 2008 року". Зауважує, що у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості приведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" № 1013 від 09.12.2015 (далі - Постанова № 1013), яка набрала чинності з 15.12.2015 та підлягала застосуванню з 01.12.2015, істотно змінився порядок індексації зарплати та інших доходів населення. Згідно з п. 3 Постанови № 1013 міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладі (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 р., з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року. Для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. відповідно до Порядку від 17.07.2003 №1078. Таким чином, відповідач наголошує, що вказаною постановою Урядом фактично запропоновано в грудні 2015 року підвищити зарплати працівникам бюджетної сфери за рахунок збільшення посадових окладів (тарифних ставок) та підвищення постійний складових зарплати, з тією метою, щоб з січня 2016 року розпочати обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації. Отже, на переконання відповідача, Постановою №1013 не лише істотно змінено порядок проведення індексації доходів населення, починаючи з 01.12.2015, але й визначено базовий місяць «січень 2016». З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

09.02.2021 на виконання вимог ухвали від 22.01.2021 на адресу суду від Центрального архівного відділу Національної гвардії України надійшли копії особистих карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період служби у В/ч НОМЕР_1 з 2008 по 2016 рік.

16.02.2021 відповідачем надано до суду документи на виконання вимог ухвали про відкриття провадження від 22.01.2021.

12.02.2021 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

17.02.2021 через систему "Електронний суд" представником позивача подано відповідь на відзив, в якій останній, спростовуючи мотиви наведені у відзиві, просив задовольнити заявлений позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Так, враховуючи, що головуючий по даній справі суддя в період часу з 01.03.2021 по 05.03.2021 перебував у відпустці, а з 09.03.2021 по 07.05.2021 знаходився на лікарняному, тому справа №120/325/21-а вирішується судом 11.05.2021.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.02.2019 старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільненого з військової служби відповідно до наказу від 04.01.2019 №3, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 26.02.2019.

30.10.2020 позивач звернувся із запитом до відповідача, у якому просив повідомити, чи нараховувалась та чи виплачувалась йому індексація грошового забезпечення.

Листом В/ч НОМЕР_1 від 06.11.2020 №502832-Д-1728 повідомлено ОСОБА_1 , що з березня по жовтень 2018 року індексація грошового забезпечення військовослужбовців не здійснювалась. Крім того, відповідач вказав про необхідні отримання інформації за період з 22.05.1995 по 31.12.2016 у Центрального архівного відділу Національної гвардії України.

Крім того, позивач також звернувся із запитом до Центрального архівного відділу Національної гвардії України про надання відомостей щодо виплаченої йому індексації грошового забезпечення за 1995-2016 роки.

Однак станом на день подання позовної заяви відповіді позивач не отримав.

Разом з тим, вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховувалась та не виплачувалась йому індексація за період з 01.01.2008 по 01.03.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 1-4 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон від 03.07.1991 № 1282-XII) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону від 03.07.1991 № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону від 03.07.1991 № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону від 03.07.1991 № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону від 03.07.1991 № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог ст. 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку № 1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2005 року).

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№10972/05, від 10 червня 2011 року) суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18 від 07.08.2019 у справі № 825/694/17 та від 23.10.2019 у справі № 825/1832/17.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення з 01.01.2008 по 01.03.2018, суд зазначає наступне.

В даному ж випадку, у позовній заяві позивач зазначає, що в період з 01.01.2008 по 01.03.2018 індексація грошового забезпечення йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Разом із тим, як встановлено із долучених позивачем матеріалів, зокрема із особової картки на грошове забезпечення позивача за 2008-2016 роки відповідачем у певні періоди здійснювалась виплата індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Як вбачається із наданих Центральним архівом відділу Національної гвардії України особистих карток на грошове забезпечення ОСОБА_1 за період служби у В/ч НОМЕР_1 з 2008 по 2016 роки в період проходження служби позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення у лютому-травні 2008 року; у червні-грудні 2010 року; у січні-квітні 2011 року; у січні, жовтні-грудні 2012 року; у 2013 році; у січні-червні, жовтні 2014 року; у січні -березні, жовтні-листопаді 2015 року; січні -червні 2016 року.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 за період служби із січня 2017 по лютий 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог лише в частині, що стосується бездіяльності відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за лютий-травень 2008 року; червень-грудень 2010 року; січень-квітень 2011 року; січень, жовтень-грудень 2012 року; січень -грудень 2013 року; січень-червень, жовтень 2014 року; січень -березень, жовтень-листопад 2015 року; січень -червень 2016 року та з 01.01.2017 по 01.03.2018 року.

Враховуючи вище викладене, на переконання суду, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вищевказані періоди.

При цьому, суд зазначає, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

В даному ж випадку, індексація грошового забезпечення ще не була нарахована та виплачена позивачеві, а тому питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням конкретного базового місяця відсутні.

Вказані висновки щодо застосування норм права, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 15.10.2020 по справі №240/11882/19, та мають застосовуватись до спірних правовідносин на виконання ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і ч. 5 ст. 242 КАС України.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 лютого 2008 року по 31 травня 2008 року; з 01 червня 2010 року по 31 грудня 2010 року; з 01 січня 201 року по 30 квітня 2011 року; з 01 січня 2012 року по 31 січня 2012 року, з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2012 року; з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року; з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року, з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року; з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року, з 01 жовтня 2015 року по 30 листопада 2015 року; з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, з 01 січня 2017 року по 01 березня 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 лютого 2008 року по 31 травня 2008 року; з 01 червня 2010 року по 31 грудня 2010 року; з 01 січня 201 року по 30 квітня 2011 року; з 01 січня 2012 року по 31 січня 2012 року, з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2012 року; з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року; з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року, з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року; з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року, з 01 жовтня 2015 року по 30 листопада 2015 року; з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, з 01 січня 2017 року по 01 березня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , )
Повний текст рішення складено та підписано суддею 11.05.2021

Суддя Томчук Андрій Валерійович