Справа № 300/662/21
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2021 р. справа № 300/662/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (далі - відповідач-1), Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі - відповідач-2) про визнання протиправним рішення відповідача-1 та зобов`язання відповідачів привести у відповідність акт спеціального розслідування форми Н-1/П та призначити всі страхові виплати, передбачені законодавством, у зв`язку із смертю на виробництві чоловіка позивача, а саме: одноразову допомогу на сім`ю, одноразову допомогу на члена сім`ї - утриманця та щомісячну страхову виплату.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що звернувшись до Калуського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області з відповідною заявою та надавши всі необхідні документи, їй надали відписку за №192/497 від 20.10.2020, в якій вказано, що ОСОБА_1 не можуть виплатити одноразову допомогу,оскільки підставою для такої виплати є акт форми Н-1/П. При цьому, як зазначає позивач, такий акт форми Н-1/П був складений відповідачем-2 та знаходиться у відповідача-1. Позивач відмічає також, що відмова в призначенні страхової виплати повинна оформлятись не листом а постановою, як визначено у пункті 2 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Так, остання відмова відповідача-1 в призначенні передбачених страхових виплат також оформлена листом №19.2/623 від 21.12.2020. Крім того, позивач посилається на пункти 48, 51, 58 та 64 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженого постановою КМУ від 17.04.2019 (далі - Порядок), згідно вимог яких відповідач-2 зобов`язаний у необхідних випадках здійснити повторне розслідування або внести зміни та доповнення в акт спеціального розслідування.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

У зв`язку із усуненням вказаних недоліків, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

19.03.2021 представник Управління Держпраці в Івано-Франківській області подав суду відзив від 18.03.2021 за №17-07/15-10/2030, згідно якого заперечив проти позовних вимог. У відзиві відповідач-2 вказує, що 14.03.2020 на території Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім» (далі - ТзОВ «Карпатнафтохім»), під час проведення ремонтних робіт в цеху з виробництва хлорвінілу виробництва поліхлорвінілової смоли суспензійної та каустичної соди стався нещасний випадок зі слюсарем-ремонтником шостого розряду ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 16.03.2020 за №507-Д для розслідування обставин та причин настання зазначеного нещасного випадку на виробництві утворено спеціальну комісію у складі посадових осіб відповідних організацій. Так, за результатами проведеного спеціального розслідування комісія дійшла висновку, що на підставі підпункту 1 пункту 52 Порядку, даний нещасний випадок слід визнати таким, що пов`язаний з виробництвом, про що складено Акт спеціального розслідування нещасного випадку від 27.03.2020 за формою Н-1/П, який затверджено начальником Управління Держпраці 31.03.2020. Відповідач-2 зазначає, що Акт від 27.03.2020 за формою Н-1/П не визнано недійсним, а висновки спеціальної комісії, що викладені у ньому, не були оскаржені позивачем відповідно до вимог Порядку. Також відмічено, що в Управління Держпраці відсутні правові підстави для внесення змін до чинного Акту спеціального розслідування нещасного випадку від 27.03.2020 за формою Н-1/П, а таке судження позивача є помилковим. При цьому, відповідач-2 вказує, що правовою підставою для внесення змін до затвердженого Акту є проведення повторного розслідування нещасного випадку. Тільки після проведеного повторного розслідування нещасного випадку, у разі встановлення комісією в іншому складі інших висновків стосовно обставин та причин настання нещасного випадку, у розділі 6 «Висновок комісії» акта за формою Н-1 повторного розслідування робиться запис про визнання акта за формою Н-1 попереднього розслідування недійсним. Окремо представник відповідача-2 наголошує на тому, що після отримання акта від 27.03.2020 за формою Н-1/П, ОСОБА_1 своєї незгоди з висновками спеціальної комісії стосовно причин та обставин нещасного випадку не висловлювала. Також звернень позивача з приводу проведення повторного розслідування у зв`язку з незгодою з обставинами та причинами настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та/або з висновками комісії, які викладені в акті від 27.03.2020 за формою Н-1/П, до Управління Держпраці не надходило. Враховуючи вищенаведене, відповідач-2 просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 69-78).

Також 19.03.2021 суду подав відзив №10-09/404 представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, згідно якого заперечив проти позовних вимог. У відзиві відповідач-1 вказує, що для призначення одноразової допомоги, відповідно до частини 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» необхідно, щоб акт форми Н-1/П був складений у зв`язку з настанням нещасного випадку із смертельним наслідком, а не з будь-яким іншим. Однак, в даному випадку згідно Акта спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 14.03.2020 о 12 год. 10 хв. з ОСОБА_2 , відбувся нещасний випадок, що спричинив тяжкі наслідки, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого, а не нещасний випадок із смертельним наслідком. Отже, підставою для виплати одноразової допомоги, відповідно до частини 6 статті 42 Закону, є, серед іншого, акт спеціального розслідування нещасного випадку (гострого професійного захворювання) із смертельним наслідком за формою Н-1/П, який у цьому випадку не складався та позивачем не надавався. Таким чином, у відповідача-1 не було правових підстав для призначення страхової виплати. Також представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області відмічає, що відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Таким чином, на думку представника відповідача-1, постанова - це документ, який оформлюється за результатами розгляду справи про страхові виплати, а розгляд справ про страхові виплати не розпочинається, якщо не подано усіх необхідних документів і, як наслідок, постанова в цьому випадку не виноситься. В такому випадку, звернення розгадається відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Також відповідачем-1 зазначається про те, що у висновку експерта відсутній причинно-наслідковий зв`язок між смертю ОСОБА_2 та нещасним випадком, який мав місце 14.03.2020. Крім того, представник відповідача-1 вказує, що у листі Калуського відділення Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області від 07.07.2020 за №19.1/335, серед іншого, повідомлено позивача, що головний спеціаліст - страховий експерт з охорони праці Калуського відділення Фонду посприяє в одержанні та подасть документи, передбачені статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі, якщо застрахований або члени його сім`ї за станом здоров`я чи з інших причин не спроможні самі одержати зазначені документи. Також відповідачем-1 відмічено, що на момент звернення до суду акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 14.03.2020 о 12 год. 10 хв. з потерпілим ОСОБА_2 , не оскарженний та є чинним. Акт, який є чинним та не скасованим привести у відповідність не можливо. Враховуючи вищенаведене, відповідач-1 просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 104-107).

31.03.2021 позивач подала суду відповідь на відзиви відповідачів, в якому відмічає, що відзив відповідача-1 від 19.03.2021 за №10-09/404 містить інформацію, яка не може бути врахована судом. Так, звертає увагу, що відповідачу-1 не підходить акт форми Н-1/П від 27.03.2020, який при цьому складений за участі його представника. Щодо відзиву відповідача-2, позивач вказує, що у ньому представник перекручує обставини та неправильно трактує законодавство. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить суд задоволити позов у повному обсязі (а.с. 111-112).

02.04.2021 представником відповідача-2 суду подано заперечення на відповідь на відзиви, мотиви в якому аналогічні тим, які викладені Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в його відзиві від 19.03.2021 за №10-09/404 (а.с. 117-118).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

14.03.2020 на території Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім», (далі - ТзОВ «Карпатнафтохім»), під час проведення ремонтних робіт в цеху з виробництва хлорвінілу виробництва поліхлорвінілової смоли суспензійної та каустичної соди стався нещасний випадок зі слюсарем-ремонтником шостого розряду ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого генеральним директором ТзОВ «Карпатнафтохім» подано повідомлення про нещасний випадок (а.с. 79).

На підставі наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 16.03.2020 за №507-Д для спеціального розслідування обставин та причин настання зазначеного нещасного випадку на виробництві утворено спеціальну комісію у складі посадових осіб відповідних організацій (а.с. 80).

Спеціальне розслідування нещасного випадку проводилось у період з 16.03.2020 по 27.03.2020, під час якого було встановлено, що у зв`язку з необхідністю проведення робіт по підготовці системи печі піролізу R1501 до ремонтних робіт, потрібно було провести звільнення та продувку системи від продукту та відключення її від суміжних стадій, які залишалися в роботі, а саме: встановити проміжну заглушку на вентилі Ду50 для відсікання трубопроводу пірогазу від основного колектора Ду80.

Відповідно до наказу ТзОВ «Карпатнафтохім» від 23.02.2018 за №98С слюсар-ремонтник ремонтного управління ОСОБА_2 направлений для виконання робіт по забезпеченню стабільної та безаварійної роботи/ устаткування в цех з виробництва хлорвінілу виробництва поліхлорвінілової смоли суспензійної та каустичної соди згідно графіку роботи в зміні «К» з 07 год. 30 хв. до 19 год. 30 хв.

Для проведення зазначених ремонтних робіт у корпусі 902В цеху з виробництва хлорвінілу виробництва поліхлорвінілової смоли суспензійної та каустичної соди, ОСОБА_2 , одягнувши монтажний пояс, почав підніматися по драбині, що була прикладена до трубопроводу Ду80, який проходить на висоті +3,5 м. Під час підйому, на висоті приблизно 2 м, потерпілий втратив рівновагу, впав з драбини, отримавши травму.

Відповідно до пояснень свідків даного нещасного випадку, комісією встановлено, що потерпілий, піднімаючись по драбині до місця виконання ремонтних робіт, не встиг зачепити страхувальний канат запобіжного поясу за трубопровід Ду80, ймовірно оступився, втратив рівновагу в результаті особистої необережності або запаморочення, і як наслідок впав з неї та травмувався.

За результатами проведеного спеціального розслідування комісія дійшла висновку, що на підставі підпункту 1 пункту 52 Порядку даний нещасний випадок слід визнати таким, що пов`язаний з виробництвом, про що складено Акт спеціального розслідування нещасного випадку від 27.03.2020 за формою Н-1/П, який затверджено начальником Управління Держпраці 31.03.2020 (а.с. 11-24).

Відповідно до акта медико-соціальної експертної комісії від 07.07.2020 потерпілому ОСОБА_2 (який на той час перебував у Калуській ЦРЛ, не приходячи до тями після настання нещасного випадку) встановлено першу групу інвалідності з 02.07.2020 та визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 100% (а.с. 25).

Згідно довідки комунального некомерційного підприємства «Районна лікарня Калуської районної ради» від 07.09.2020 за №606, стан хворого ОСОБА_2 після важкої ЧМТ важкий, свідомість відсутня, мовному контакту не доступний (а.с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 29.09.2020 серії НОМЕР_1 (а.с. 26).

05.10.2020 позивач звернулася до Калуського відділення Управлінні ВД Фонду із заявою про виплату їй страхових виплат.

Відповідно до листа Калуського відділення Управління ВД Фонду соціального страхування України від 20.10.2020 за №19.2/497 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для виплати їй страхових виплат, передбачених пунктом 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки підставою для призначення таких виплат є акт спеціального розслідування нещасного випадку (гострого професійного захворювання) із смертельним наслідком за формою Н-1/П (а.с. 36).

03.11.2020 позивач звернулась із скаргою до Міністерства соціальної політики України та Державної служби з питань праці України, в якій повідомила, що її чоловік будучи в комі від дня нещасного випадку і до дати смерті, не приходив до свідомості, при цьому жодних страхових виплат, на які вона має право вона не отримувала. У скарзі ОСОБА_1 вказала, що зверталась із заявою до відповідача-1 про виплату страхових виплат, надавши всі необхідні документи, проте відповідач-1 надав відписку від 20.10.2020 у формі листа, а не у формі постанови (а.с. 43).

26.11.2020 Управління Держпраці в Івано-Франківській області листом за №16-07/15-10/7561 надало відповідь на скаргу, в якій серед іншого відмічено, що відповідно до інформації начальника відділення Мельникової Т.О., заява ОСОБА_1 від 05.10.2020 про виплату одноразової грошової допомоги була подана в довільній формі. Також повідомлено, що за наслідками проведеного заходу контролю у Калуському відділенні Управління ВД Фонду не встановлено порушень вимог законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, про що зазначено в Акті перевірки додержання законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 26.11.2020 за №09-03-1676/63 (а.с. 44-46).

Надалі позивач подала до відповідача-1 заяву від 11.12.2020 про виплату їй передбачених страхових виплат (а.с. 39).

Листом Калуського відділення Управління ВД Фонду соціального страхування України від 21.12.2020 за №19.2/623 вдруге повідомлено позивача про відсутність правових підстав для виплати їй страхових виплат.

Також ОСОБА_1 через довірену особу 24.12.2020 звернулась до Управління Держпраці в Івано-Франківській області із зверненням, в якому вказала, що повторно зверталась із заявою до відповідача-1 про виплату страхових виплат, надавши всі необхідні документи, проте отримала повторно відмову не у вигляді постанови а простим листом. Також у даному зверненні позивач через довірену особу висловила свою незгоду із висновком акту від 31.03.2020 та просила внести зміни про те, що потерпілий ОСОБА_2 помер (а.с. 43).

05.01.2021 довірена особа позивача подала Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області заяву як доповнення до звернення від 24.12.2020 (а.с. 50), до якої долучено копію розширеного висновку експерта обласного бюро судово-медичної експертизи №141 від 24.12.2020 про причини та обставини смерті потерпілого ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку на виробництві 14.03.2021.

Листом від 06.01.2020 за №13.11/15-10/124 Управління Держпраці повідомило довірену особу позивача про те, що внесення змін до Акта, а також його перескладання не передбачено Порядком.

Вважаючи вищезазначені дії відповідачів протиправними, такими, що є незаконними та суперечить нормам чинного законодавства, позивач з метою захисту своїх порушених прав звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовідносини з приводу державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання унормовані приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 за №1105-ХIV (далі - Закон №1105-ХIV).

У відповідності до пункту 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові випадки: за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці; за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 16 Закону №1105-XIV, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Згідно частин 1-2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Частиною 7 вказаної статті визначено, що страхові виплати складаються із:

1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Згідно положень статті 41 Закону №1105-XIV, у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є:

1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;

2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;

3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності;

4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти;

5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку (частин 3 статті 41 Закону №1105-XIV).

Відповідно до вимог частини 6 статті 42 Закону №1105-ХIV, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Частиною 1 статті 47 Закону №1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Відповідно до частини 1 статті 43 Закону України №1105-XIV, для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються:

1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть;

2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Фонд приймає рішення про виплати у разі втрати годувальника за умови подання таких документів, які видаються відповідними організаціями у триденний строк з моменту звернення заявника:

1) копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

2) довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім`ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копії відповідного рішення суду;

3) довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - виконавчого органу ради про батьків або іншого члена сім`ї померлого, який не працює та доглядає дітей, братів, сестер чи онуків померлого, які не досягли восьмирічного віку;

4) довідки навчального закладу про те, що член сім`ї потерпілого віком від 18 до 23 років, який має право на відшкодування шкоди, навчається за денною формою навчання;

5) довідки навчального закладу інтернатного типу про те, що член сім`ї потерпілого, який має право на відшкодування шкоди, перебуває на утриманні цього закладу.

Факт перебування на утриманні потерпілого у разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення встановлюється в судовому порядку.

Якщо застрахований або члени його сім`ї за станом здоров`я чи з інших причин не спроможні самі одержати зазначені вище документи, їх одержує та подає відповідний страховий експерт Фонду (частини 2, 3, 4 статті 43 Закону України №1105-XIV).

Статтею 44 Закону України №1105-XIV передбачено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів. Фонд може затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Суд встановив, що позивач 11.12.2020, вдруге звертаючись до відповідача, подала заяву відповідного зразка про виплату їй передбачених страхових виплат, долучивши до неї всі необхідні документи, серед яких - Акт спеціального розслідування нещасного випадку від 27.03.2020 за формою Н-1/П, який затверджено начальником Управління Держпраці 31.03.2020.

Листом Калуського відділення Управління ВД Фонду соціального страхування України від 21.12.2020 за №19.2/623 повідомлено позивача про відсутність правових підстав для виплати їй страхових виплат.

Суд звертає увагу, що лист від 21.12.2020 за №19.2/623 не є рішенням, передбаченим статтею 44 Закону України №1105-XIV, яке повинно бути оформлене у формі постанови, а тому такі дії відповідача-1 є протиправними.

Посилання представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на те, що розгляд справ про страхові виплати не розпочинається, якщо не подано усіх необхідних документів, а в даному випадку, на думку представника відповідача-1, позивачем не подано всіх необхідних документів, суд вважає помилковими через неправильне трактування норм законодавства.

Так, представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області вказує на те, що в даному випадку позивачем не надано акт форми Н-1/П, який складений у зв`язку з настанням нещасного випадку із смертельним наслідком.

Однак, як уже вищезазначено судом, відповідно до частини 1 статті 43 Закону України №1105-XIV, для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються:

1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть;

2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Тобто, згідно вимог даної норми, необхідно подати акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами, що зроблено позивачем, а вже в процесі розгляду справи про страхові виплати уповноважений орган може відмовити у призначенні виплати, посилаючись на таку підставу як подача акту форми Н-1/П, який складений не у зв`язку з настанням нещасного випадку із смертельним наслідком.

Також суд звертає увагу на доводи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області щодо того, що у листі Калуського відділення Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області від 07.07.2020 за №19.1/335, серед іншого, повідомлено позивача, що головний спеціаліст - страховий експерт з охорони праці Калуського відділення Фонду посприяє в одержанні та подасть документи, передбачені статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Так, з огляду на встановлені обставини справи, замість того, щоб посприяти поданню всіх необхідних документів, відповідач протиправно не почав розгляд справи про виплату страхових виплат і самоусувається від покладених законодавством обов`язків.

Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за №337 затверджено Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві.

Згідно з пунктами 1 та 2 Порядку №337 цей Порядок визначає процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, що сталися з особами, визначеними частиною 1 статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вимоги цього Порядку поширюються на всіх юридичних і фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та осіб, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

За визначенням, наведеним у пункті 3 Порядку №337, нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків або в дорозі (на транспортному засобі підприємства чи за дорученням роботодавця), внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю, зокрема від одержання поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, гострого професійного захворювання (отруєння) та інших отруєнь, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрусу, зсуву, повені, урагану тощо), контакту з представниками тваринного та рослинного світу, які призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, зникнення тощо.

Згідно пункту 9 Порядку №337, розслідування (спеціальне розслідування) проводиться у разі настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), у тому числі про які своєчасно не повідомлено роботодавцю чи внаслідок яких втрата працездатності потерпілого настала не одразу.

Абзацом другим пункту 10 Порядку передбачено, що спеціальному розслідуванню підлягають нещасні випадки із смертельними наслідками.

Пунктом 12 Порядку №337 передбачено, що на підприємстві (в установі, організації) утворюється комісія з розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь), що не підлягають спеціальному розслідуванню. Комісія утворюється наказом роботодавця не пізніше наступного робочого дня після отримання інформації про нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) від безпосереднього керівника робіт, повідомлення від закладу охорони здоров`я, заяви потерпілого, членів його сім`ї чи уповноваженої ним особи.

Як встановлено судом, в даному випадку на підставі повідомлення генерального директора ТзОВ «Карпатнафтохім» про нещасний випадок, наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 16.03.2020 за №507-Д створено комісію для спеціального розслідування обставин та причин настання нещасного випадку на виробництві, який стався із ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог пункту 33 Порядку №337, комісія між іншим зобов`язана: провести засідання комісії з розслідування нещасного випадку, на якому розглянути інформацію про нещасний випадок, розподілити функції між членами комісії, провести зустріч з потерпілим та скласти протоколи засідання комісії; обстежити місце, де сталися нещасний випадок та скласти відповідний протокол, розробити ескіз місця, де сталися нещасний випадокі провести фотографування місця настання нещасного випадку (у разі потреби та можливості); одержати письмові пояснення від роботодавця та його представників, посадових осіб, працівників підприємства (установи, організації), потерпілого (якщо це можливо), опитати осіб - свідків нещасного випадку та осіб, причетних до них; вивчити наявні на підприємстві документи та матеріали стосовно нещасного випадку та у разі потреби надіслати запити до відповідних закладів охорони здоров`я для отримання медичних висновків щодо зв`язку нещасного випадку з впливом на потерпілого небезпечних (шкідливих) виробничих факторів та/або факторів важкості та напруженості трудового процесу; визначити вид події, що призвела до нещасного випадку, причини нещасного випадку та обладнання, устаткування, машини, механізми, транспортні засоби, експлуатація яких призвела до настання нещасного випадку, відповідно до Класифікатора видів подій, причин, обладнання, устаткування, машин, механізмів, транспортних засобів, що призвели до настання нещасного випадку; визначити необхідність проведення лабораторних досліджень, випробувань, технічних розрахунків, експертизи тощо для встановлення причин настання нещасного випадку; з`ясувати обставини та причини настання нещасного випадку; визначити, пов`язані чи не пов`язані нещасний випадок з виробництвом; скласти акти за формою Н-1 (тимчасові акти за формою Н-1 у разі їх складення) згідно кількості, визначеній рішенням комісії (спеціальної комісії); розглянути та підписати примірники актів за формою Н-1 (тимчасові акти за формою Н-1 у разі їх складення), а у разі незгоди члена комісії (спеціальної комісії) із змістом розділів 5, 6, 8, 9 такого акта - обов`язково підписати ці акти з відміткою про наявність окремої думки, яка викладається членом комісії письмово, в якій він обґрунтовано викладає пропозиції до змісту розділів 5, 6, 8, 9 акта (окрема думка додається до цих актів та є їх невід`ємною частиною); передати не пізніше наступного робочого дня після підписання актів за формою Н-1 матеріали розслідування та примірники таких актів керівнику підприємства (установи, організації) або органу, що утворив комісію (спеціальну комісію), для їх розгляду та затвердження; дотримуватися вимог законодавства про інформацію щодо захисту персональних даних потерпілих та інших осіб, які зібрані в межах повноважень комісії (спеціальної комісії) під час проведення розслідування та задокументовані в акті за формою Н-1.

Суд встановив, що за результатами проведеного спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався із ОСОБА_2 , складено Акт спеціального розслідування нещасного випадку від 27.03.2020 за формою Н-1/П, який затверджено начальником Управління Держпраці 31.03.2020 (а.с. 11-24). Згідно змісту акта, комісія дійшла висновку, що на підставі підпункту 1 пункту 52 Порядку даний нещасний випадок слід визнати таким, що пов`язаний з виробництвом. Крім того, в акті вказано, що потерпілим є 1 особа, з них із смертельним наслідком - 0.

Суд звертає увагу, що мотиви відповідача-1 щодо неможливості виплатити позивачу страхові виплати зводяться до того, що згідно Акта від 31.03.2020 відбувся нещасний випадок, що спричинив тяжкі наслідки, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого, а не нещасний випадок із смертельним наслідком.

З цього приводу суд зазначає, що на момент проведення і завершення спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався із ОСОБА_2 , останній перебував в комі від моменту настання нещасного випадку і не приходив до свідомості.

Крім того, аналіз письмових доказів, наявних у матеріалах справи (які також подавались позивачем відповідачу-1 для призначення страхових виплат) дає можливість суду дійти висновку, що потерпілий ОСОБА_2 помер, не приходячи до тями, тобто перебуваючи без свідомості від моменту нещасного випадку і до дати смерті.

Крім того, як слідує із висновку експерта обласного бюро судово-медичної експертизи №141 від 24.12.2020, який складений за наслідками проведеної експертизи, яка була призначена на підставі постанови старшого слідчого СВ Калуського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області від 22.07.2020, смерть гр. ОСОБА_2 настала від відкритої черепно-мозкової травми із переломами кісток склепіння та основи черепа, забоєм головного мозку тяжкого ступеня із стисненням головного мозку, внутрішньо-мозковою гематомою правої скронево-тім`яної долі головного мозку, субдуральною гематомою лівої гемісфери головного мозку, внутрішньо-мозковою гематомою лівої тім`яної долі головного мозку, множинними забійними ранами в ділянці голови, яка в своєму клінічному перебігу ускладнись розвитком двобічної гнійної мікроабсцедуючої пневмонії, з гострою легенево-серцевою недостатністю (а.с. 29-34). Дана травма, як уже встановлено судом, сталась внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався 14.03.2020 із ОСОБА_2 .

Отже, смерть ОСОБА_2 - наслідок нещасного випадку на виробництві, який стався 14.03.2020 із ОСОБА_2 , про який на момент складення Акту спеціального розслідування нещасного випадку від 27.03.2020 за формою Н-1/П, який затверджено начальником Управління Держпраці 31.03.2020, не було відомо відповідачу-1, оскільки на той час потерпілий перебував в комі.

Тому посилання відповідачів, що такий акт не оскаржувався ОСОБА_1 є безпідставними, адже на момент його складення потерпілий перебував у комі.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 58 Порядку, протягом трьох років з дати отримання акта за формою Н-1 потерпілий, член його сім`ї чи уповноважена ними особа або органи, установи та організації, представники яких брали участь у розслідуванні нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), мають право звернутися до роботодавця, Держпраці або її територіального органу щодо призначення повторного розслідування (спеціального розслідування) у зв`язку з незгодою з обставинами та причинами настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та/або з висновком комісії, які викладені в акті за формою Н-1. За наявності документів, що можуть суттєво вплинути на висновки комісії (спеціальної комісії), роботодавцем, Держпраці або її територіальним органом (або юридичною особою, яка утворювала комісію, та її органом управління) вживаються заходи до призначення повторного розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння). Повторне розслідування (спеціальне розслідування) нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) проводиться комісією (спеціальною комісією) в іншому складі (із заміною всіх членів комісії).

У разі повторного розслідування (спеціального розслідування) у розділі 6 акта за формою Н-1 «Висновок комісії» робиться запис про визнання акта за формою Н-1 попереднього розслідування недійсним. Матеріали додаткового чи повторного спеціального розслідування надсилаються згідно з вимогами цього Порядку (пункт 51 Порядку).

Згідно приписів пункту 64 Порядку, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності потерпілого роботодавець протягом 10 робочих днів складає відомості про наслідки нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєнь), аварії за формою Н-2 (далі - повідомлення за формою Н-2) згідно з додатком 25, де зазначається про закінчення періоду тимчасової непрацездатності потерпілого; смерть потерпілого внаслідок раптового погіршення стану здоров`я, що підтверджується висновком закладу охорони здоров`я; встановлення заключного діагнозу; смерть потерпілого внаслідок нещасного випадку, що стався раніше, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи про наслідковий зв`язок з нещасним випадком; встановлення інвалідності потерпілому чи його смерть внаслідок одержаної ним травми. Повідомлення за формою Н-2 протягом трьох робочих днів надсилається роботодавцем організаціям та особам, яким надсилались акти за формою Н-1, додається до матеріалів розслідування та зберігається разом з ними відповідно до вимог цього Порядку.

Судом встановлено, що позивач через довірену особу 24.12.2020 звернулась до Управління Держпраці в Івано-Франківській області із зверненням, в якому висловила, серед іншого, свою незгоду із висновком акту від 31.03.2020 та просила внести зміни про те, що потерпілий ОСОБА_2 помер (а.с. 43).

Тобто посилання відповідача-2 на те, що після отримання акта від 27.03.2020 за формою Н-1/П, ОСОБА_1 своєї незгоди з висновками спеціальної комісії стосовно причин та обставин нещасного випадку не висловлювала є помилковими, оскільки вони висловлені у зверненні від 24.12.2020.

Так, відповідно до абзаців 1, 3 пункту 54 Порядку, контроль за своєчасністю та об`єктивністю проведення розслідування нещасних випадків та/або гострих професійних захворювань (отруєнь), аварій, підготовкою матеріалів розслідування, веденням їх обліку, вжиттям заходів до усунення причин їх настання здійснюють Держпраці та робочі органи Фонду відповідно до компетенції. Зазначені в цьому пункті органи та особи у разі виявлення порушень вимог цього Порядку та/або у зв`язку з надходженням від потерпілого (члена його сім`ї чи уповноваженої ними особи) обґрунтованого звернення разом з підтвердними документами щодо незгоди з висновками комісії стосовно обставин та причин нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) вживають відповідно до компетенції заходів для проведення повторного розслідування нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), затвердження чи перегляду затвердженого акта за формою Н-1.

Таким чином, з урахуванням висловленої незгоди позивача та вимог пункту 54 Порядку, уповноважені органи мали вжити відповідно до компетенції заходи для проведення повторного розслідування нещасного випадку, затвердження чи перегляду затвердженого акта за формою Н-1.

В даному випадку, відповідач-2 у відзиві сам же вказує, що правовою підставою для внесення змін до затвердженого Акту є проведення повторного розслідування нещасного випадку, однак жодних дій і заходів для цього ним не було вчинено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку що така бездіяльність відповідача-2 щодо невжиття відповідно до компетенції заходів для проведення повторного розслідування нещасного випадку є протиправною.

Суд звертає увагу, що рішення комісії (спеціальної комісії), зміст акта за формою Н-1 можуть бути оскаржені в судовому порядку потерпілим, членами його сім`ї або уповноваженою ними особою, робочим органом Фонду, а також іншими органами, установами, підприємствами та організаціями, представники яких брали участь у розслідуванні (спеціальному розслідуванні) (абзац 3 пункту 57 Порядку).

В даному випадку позивач скористалась своїм правом, передбаченим пунктом 57 Порядку.

Згідно зі статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Наведене свідчить, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів захисту прав та інтересів особи, порушених суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідач, отримавши заяву позивача про призначення їй страхових виплат, належним чином цю заяву не розглянув, відповідне рішення не прийняв, натомість надіслав позивачу лист, навівши у ньому мотиви відмови у призначенні страхових виплат, які не узгоджуються з нормами чинного законодавства.

Як наслідок, суд вважає, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 буде визнання протиправними дій відповідача-1 щодо не розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» її звернення про виплату страхових виплат та визнання протиправними бездіяльності відповідача щодо невжиття відповідно до компетенції заходів для проведення повторного розслідування нещасного випадку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що задовольняючи позов у спосіб, визначений ОСОБА_1 - зобов`язання відповідачів привести у відповідність акт спеціального розслідування форми Н-1/П та призначити всі страхові виплати, передбачені законодавством, у зв`язку із смертю на виробництві чоловіка позивача, а саме: одноразову допомогу на сім`ю, одноразову допомогу на члена сім`ї - утриманця та щомісячну страхову виплату, суд фактично втрутиться у діяльність суб`єкта владних повноважень, що не припустимо згідно з чинним законодавством.

Так, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією; у питаннях, які стосуються основоположних прав, надання дискреції органам виконавчої влади через необмежені повноваження було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією; саме тому законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її здійснення (пункт 67 рішення у справі «Котій проти України» (Kotiy v. Ukraine) від 05.03.2015, заява №28718/09; пункт 60 рішення у справі «Зосимов проти України» (Zosymov v. Ukraine) від 07.07.2016, заява №4322/06).

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 за №3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26.03.2011) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Тому з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає, що належним способом відновлення порушеного права є зобов`язання відповідача-2 відповідно до вимог Порядку здійснити заходи для проведення повторного розслідування нещасного випадку та зобов`язання відповідача-1 з урахуванням проведеного повторного розслідування нещасного випадку повторно розглянути заяву позивача щодо призначення страхових виплат та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Крім того, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України,в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд зауважує, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень не довели правомірності своїх дій та бездіяльності, натомість, позивачем частково доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Однак, при зверненні до суду з даним позовом судовий збір позивачем не сплачувався, оскільки суд, враховуючи майновий стан ОСОБА_1 , звільнив її від сплати судового збору, та, як наслідок, розподіл судових витрат на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частинами 4 та 5 вказаної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, частиною 9 статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Так, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 15.02.2021 (а.с. 113-114) та акт прийому-передачі наданих послуг від 29.03.2021 (а.с. 115).

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивачем не долучено жодного фінансового документа, тобто документа, що свідчить про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленого у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек).

Так, як слідує, із пункту 4 акту прийому-передачі наданих послуг від 29.03.2021, клієнт зобов`язаний здійснити оплату послуг на протязі 30-ти календарних днів з дня підписання акту виконаних робіт, тобто до 28.04.2021 включно.

Однак, станом на 11.05.2021 - дату розгляду справи судом, суду не надано не надано жодного фінансового документа, як доказу виконання пункту 4 акту прийому-передачі наданих послуг від 29.03.2021.

Суд відмічає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014, заява №19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як уже зазначено судом, такий факт може бути доведено на підставі квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документа, касового чеку тощо. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана позиція узгоджується із висновками, наведеними в постановах Верховного Суду від 02.07.2019 по справі №810/795/18 (адміністративне провадження №К/9901/8770/19) та від 20.06.2019 по справі №821/440/17 (адміністративне провадження №К/9901/34320/18).

Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу, що Мельник Роман Ярославович , з яким укладено договір про надання правової допомоги від 15.02.2021, є адвокатом та має право здійснювати адвокатську діяльність. Так, позивачем не надано свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Мельником Романом Ярославовичем .

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (вул. Мельника, 11, м. Івано-Франківськ, 76014, ), Управління Держпраці в Івано-Франківській області (вул. Незалежності, 67, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (вул. Мельника, 11, м. Івано-Франківськ, 76014, ) щодо не розгляду у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звернення ОСОБА_1 про виплату страхових виплат.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Держпраці в Івано-Франківській області (вул. Незалежності, 67, м. Івано-Франківськ, 76018, ) щодо невжиття відповідно до компетенції заходів для проведення повторного розслідування нещасного випадку.

Зобов`язати Управління Держпраці в Івано-Франківській області (вул. Незалежності, 67, м. Івано-Франківськ, 76018, ) відповідно до вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за №337 здійснити заходи для проведення повторного розслідування нещасного випадку на виробництві, який стався із ОСОБА_2 14.03.2020 на території Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім».

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (вул. Мельника, 11, м. Івано-Франківськ, 76014, ) з урахуванням проведеного повторного розслідування Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області нещасного випадку на виробництві, який стався із ОСОБА_2 14.03.2020 на території Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім», повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) щодо призначення страхових виплат та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.