Справа № 360/4290/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2021 року справа №360/4290/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року (повне судове рішення складено 15 січня 2021 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4290/20 (суддя в 1 інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

04.11.2020 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому позивач, з урахуванням уточнення, просив:

визнати протиправною бездіяльність ЛОВК щодо невиплати позивачу суми середнього грошового забезпечення згідно зі ст. 117 КЗпП України;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу, згідно зі ст.117 КЗпП України, середнє грошове забезпечення за весь час затримки належної позивачу при звільнені суми підйомної допомоги, з 11 липня 2020 року по день фактичного розрахунку 04.09.2020, в сумі 31 510,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 від 06.07.2020 № 189 його було звільнено у відставку за пунктом Б (за станом здоров`я - на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час). Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.07.2020 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлено для зарахування на військовий облік до Дарницького районного військового комісаріату м. Києва.

При звільнені позивача 10 липня 2020 року ЛОВК розрахувався з ним неповністю. Належну суму підйомної допомоги за 2019 рік в розмірі 14995,30 грн перерахував тільки 04 вересня 2020 року, тобто з затримкою в 56 днів, що є порушенням п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Зокрема, стверджується про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з цим позовом.

Також, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України регламентовано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, у разі незгоди з його виключенням позивач мав можливість подати рапорт до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 для усунення будь-яких розрахункових порушень.

Беручи до уваги те, що наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19.07.2020 №175 про виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів забезпечення без проведення з ним усіх необхідних розрахунків (грошової компенсації за підйомну допомогу), позивачем при розгляді цієї справи не оскаржується та не оскаржувався раніше, а також те, що з рапортом (заявою) з приводу не виключення його зі списків особового складу частини позивач не звертався, на думку відповідача, позивач погодився з розрахунком, що міститься в наказі при виключенні зі списків особового складу військового комісаріату. Це, в свою чергу, виключає неправомірність дій військового комісаріату.

06.05.2021 від представника відповідача через канцелярію суду надійшли доповнення, відповідно до яких зазначено, що предмет позову не входить до основних чи додаткових видів грошового забезпечення, тому до нього не може бути застосована ст. 117 КЗпП.

15.04.2021 до апеляційного суду надійшла заява позивача згідно ухвали суду від 06.04.2021, якою йому пропонувалось зазначити причини пропуску місячного строку на звернення до суду з цим позовом. ОСОБА_1 в цій заяві навів факти його звернення до відповідача з проханням добровільної сплати спірних сум.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

З довідки відповідача від 14.01.2021 № ЮГ/14 вбачається, що відповідно до спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.12.2019 № Д-322/1/11 дск «Про формування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у Збройних Силах України» та Директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 26.12.2019 №Д-11 дск, з 01.11.2020 Луганський обласний військовий комісаріат та військові комісаріати Луганської області були переформовані в територіальні центри комплектування та соціальної підтримки згідно переліку, зокрема, Луганський обласний військовий комісаріат переформовано в Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (а.с.46,47).

З урахуванням вищенаведеного, дійсним найменуванням відповідача є Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і.н. НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-6).

Наказом військового комісара Луганського обласного військового комісаріату від 10.07.2020 №129 позивача, звільненого наказом Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 від 06.07.2020 № 189 у відставку за пунктом Б (за станом здоров`я - на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час), 10.07.2020 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлено для зарахування на військовий облік до Дарницького районного військового комісаріату м.Києва (а.с.7,8).

Листом від 02.10.2020 № ЮК/387 відповідач на звернення позивача від 28.09.2020 повідомив про те, що підйомна допомога не входить до складу постійного грошового забезпечення, а отже посилання позивача на норми ст.117 Кодексу законів про працю України не можуть застосовуватись в даному випадку (а.с.9,10).

Дослідженням довідки відповідача від 02 грудня 2020 року № ВФЗ-138 (а.с.33) встановлено, що:

у травні 2020 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 15 919,86 грн, у тому числі: посадовий оклад 5070,00 грн, оклад за військове звання - 1270,00 грн, процентна надбавка за вислугу років 1902,00 грн, особливості проходження служби 5357,30 грн, премія 1597,05 грн, секретність 507,00 грн, індексація 216,51 грн, днів військової служби - 31;

у червні 2020 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 15 590,31 грн, у тому числі: посадовий оклад 5070,00 грн, оклад за військове звання - 1270,00 грн, процентна надбавка за вислугу років 1902,00 грн, особливості проходження служби 5357,30 грн, премія 1774,50 грн, секретність 0 грн, індексація 216,51 грн, днів військової служби 30. Всього за 2 місяці - 31510,17 грн.

При звільнені позивача 10 липня 2020 року відповідач розрахувався з позивачем, проте не в повному розмірі, а саме належну позивачу суму підйомної допомоги за 2019 рік в розмірі 14995,30 грн перераховано на картковий рахунок позивача 04 вересня 2020 року, тобто з затримкою в 55 днів (а.с.43,48).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ), відповідно до частини першої статті 2 якого військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з преамбулою Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частинами першою, другою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частина третя статті 9-1 «Продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців» цього ж Закону передбачає, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується:

1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;

2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що передбачена статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги, яка виплачується за певних умов при переїзді військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт.

Необхідно зазначити, що й КЗпП України не відносить підйомну допомогу до оплати праці, а передбачає її в розділі VIII "Гарантії і компенсації".

При цьому, за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що норми статті 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до затримки виплати підйомної допомоги, що передбачена статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що свідчить про безпідставність заявленого позову.

При цьому місцевий суд послався на аналогічний правовий висновок Верховного Суду у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 802/1854/17-а, де предметом розгляду також було питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою позивачу на момент звільнення з військової служби підйомної допомоги, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Щодо наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширення на спірні правовідносини приписів статей 116, 117 КЗпП України.

Спершу слід зазначити, що між сторонами немає спору щодо розміру виплачених позивачеві сум, які, слід підкреслити, виплачені відповідачем добровільно.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Змістом частини 3 статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачем здійснено 04.09.2020, коли виплачено підйомну допомогу за 2019 рік в сумі 14995,30 грн., про що між сторонами відсутній спір.

При цьому, згідно наказу відповідача № 129, позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 10.07.2020.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини 10.07.2020, не здійснено з ним розрахунку за всіма належними на день звільнення видами грошового забезпечення.

Відповідач стверджує про непоширення положень КЗпП України на спірні правовідносини.

Колегія суддів з цього приводу зауважує наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати підйомної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Доводи апелянта про неналежність виплачених не в день звільнення сум до заробітної плати (грошового забезпечення) не приймаються до уваги, оскільки не відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеній в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 також повторив, що «стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні» (п.52).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З цих підстав апеляційний суд не бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 березня 2020 року у справі № 802/1854/17-а.

Таким чином, позивач має право на стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 висловив правову позицію, згідно з якою строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, який є спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, строком звернення до суду з цим спором є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, який розпочинає сплив з дня проведення з позивачем остаточного розрахунку.

Як зазначалось вище, остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведений 04.09.2020.

До суду з цим позовом позивач звернувся 31.10.2020 (а.с.3,12), тобто, з пропуском місячного строку для звернення з ним.

В той же час, в цій справі наявні поважні причини для поновлення позивачеві строку звернення до суду з цим позовом.

Так, позивач звертався письмово до відповідача із заявою від 28.09.2020 (тобто, в межах місячного строку) з проханням виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в добровільному порядку.

Листом від 02.10.2020 № ЮК/387 відповідач повідомив про те, що підйомна допомога не входить до складу постійного грошового забезпечення, а отже посилання позивача на норми ст. 117 Кодексу законів про працю України не можуть застосовуватись в даному випадку (а.с.9,10).

Як зазначалось вище, позивач звернувся до суду з цим позовом 31.10.2020, тобто, без зайвих зволікань, протягом місяця після отримання відповіді відповідача.

Отже, строк звернення до суду підлягає поновленню в зв`язку з наявністю поважних причин його пропуску.

Щодо середньоденного розміру грошового утримання.

Середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 цієї Постанови обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Дослідженням довідки відповідача від 02 грудня 2020 року № ВФЗ-138 (а.с.33) встановлено, що:

у травні 2020 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 15 919,86 грн, у тому числі: посадовий оклад 5070,00 грн, оклад за військове звання - 1270,00 грн, процентна надбавка за вислугу років 1902,00 грн, особливості проходження служби 5357,30 грн, премія 1597,05 грн, секретність 507,00 грн, індексація 216,51 грн, днів військової служби - 31;

у червні 2020 року позивачу виплачено грошове забезпечення у сумі 15 590,31 грн, у тому числі: посадовий оклад 5070,00 грн, оклад за військове звання - 1270,00 грн, процентна надбавка за вислугу років 1902,00 грн, особливості проходження служби 5357,30 грн, премія 1774,50 грн, секретність 0 грн, індексація 216,51 грн, днів військової служби 30. Всього за 2 місяці - 31510,17 грн.

Отже, середньоденний розмір грошового утримання позивача становить 31510,17 грн / 61 календарний день = 516,56 грн.

При цьому позивач невірно обраховується середньоденний розмір грошового утримання виходячи з робочих днів.

Так, пунктом 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, встановлено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення військовослужбовцям обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції розміру недоплаченої суми.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 зробив наступні правові висновки:

«58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.».

В той же час, відповідачем надано докази поетапного розрахунку з позивачем, проте, не пізніше дати звільнення:

- 08.07.2020 сплачено 15 356,46 грн;

- 10.07.2020 19 712,53 грн,

а загалом 35 068,99 грн.

Належну позивачу суму підйомної допомоги за 2019 рік в розмірі 14 995,30 грн перераховано на картковий рахунок позивача 04 вересня 2020 року, тобто з затримкою в 55 днів (а.с.43,48).

Отже, загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні становить 35 068,99 + 14 995,30 = 50 064,29 грн.

Відтак, розмір несвоєчасно сплаченої суми складає 29,95% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні.

Як зазначалось вище, середньоденний заробіток позивача складає 516,56 грн.

Відтак, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку слід обрахувати наступним чином: 516,56 * 55 * 29,95% = 8 509,03 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

При цьому апеляційний суд вважає ефективним способом відновлення порушених прав позивача стягнення вказаних вище сум на його користь з відповідача, як то визначив Верховний Суд у наведеній вище справі № 480/3105/19.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Сторонами судові витрати не понесені, тому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року у справі № 360/4290/20 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (вул. Богдана Ліщини, 38, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, ідентифікаційний код 07668758) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 509,03 (восьми тисяч п`ятсот дев`яти) гривень 03 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення 11 травня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук