Справа № 200/8477/20-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2021-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

15 лютого 2021 р. Справа №200/8477/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку загального позовного провадження в підготовчому провадженні в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду по ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

14 вересня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи Фонду по ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - відповідач, Фонд), надісланий на адресу суду, в якому позивач просив:

- зобов`язати Фонд в особі Уповноваженої особи Фонду по ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича включити ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

18 вересня 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі № 200/8477/20-а, вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження, розпочав підготовче провадження; призначив підготовче засідання.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 18 листопада 2014 року уклав з публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» (далі - Банк) договір про банківський вклад (депозит) в доларах США № НОМЕР_1 .

За умовами договору Банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 26 388,00 доларів США; відкрив поточний рахунок вкладника, операції за яким могли здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів.

02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з цим рішенням з 03 березня 2015 року в Банку запроваджена тимчасова адміністрація та призначена Уповноважена особа Фонду.

02 жовтня 2015 року відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку».

Згідно з цим рішенням розпочата процедура ліквідації Банку, призначено Уповноважену особу Фонду, якій делеговано повноваження ліквідатора.

Позивач зазначав, що 09 жовтня 2015 року Фонд відшкодував йому 200 000,00 грн через ПАТ «Державний ощадний банк України», (що за курсом Національного банку України еквівалентно 9 389,98 доларів США).

У зв`язку з цим позивач стверджував, що залишок невідшкодованої йому суми становить 17 602,02 доларів США.

Позивач зазначав, що не був попереджений про необхідність подання кредиторської вимоги на залишок коштів; з 21 жовтня 2015 року по 10 листопада 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні, а тому не мав можливості своєчасно дізнатися про початок заявлення кредиторських вимог.

Позивач вважає, що з поважних причин не міг у встановлений законом строк звернутися з заявою про визнання його кредитором та включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку.

Стверджував, що на його неодноразові звернення до Фонду (від 08 лютого 2016 року, від 07 жовтня 2016 року) про визнання кредитором та включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку відповіді не отримав.

Позивач зазначав, що відповідно до п. 4.30 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 липня 2012 року № 2, однією з підстав для внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів є рішення суду, яке набрало законної сили, а тому звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

З огляду на предмет та підстави позову постає питання щодо належності справи до юрисдикції адміністративних судів, вирішуючи яке, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому за визначенням, наведеним у п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

В свою чергу, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Зміст позовної заяви та доданих до неї письмових доказів свідчать, що ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Фонду в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», направленим на включення його кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452).

Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452 уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом ст. 3 Закону № 4452 Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 4452 основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими ч. 2 ст. 4 Закону № 4452, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених ст. 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (ч. 5 ст. 34 Закону № 4452).

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону № 4452 Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління й органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 54 Закону № 4452 рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб`єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону № 4452, за рахунок коштів, одержаних внаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені п. 4 ч. 1 ст. 48 Закону № 4452.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 4452 кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості. Зокрема, у четвертій черзі задовольняються грошові вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладеного між банком і фізичною особою договору, уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Саме такий правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16, від 13 лютого 2019 року у справі № 816/683/16, від 05 червня 2019 року у справі № П/811/333/16, від 07 серпня 2019 року № 804/4588/16 тощо.

Також суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, згідно з якими:

- спори, які пов`язані з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку (в тому числі шляхом ліквідації), не тотожні спорам у справах про банкрутство. Крім того, не слід ототожнювати зі справами про банкрутство справи щодо оскарження рішень Фонду, прийнятих у межах процедур виведення неплатоспроможного банку з ринку, зокрема наказів щодо виявлених нікчемних правочинів;

- банк, який виводиться з ринку, до моменту державної реєстрації його припинення не позбавлений правосуб`єктності і може виступати учасником різних правовідносин. Від імені банку у цих правовідносинах діє уповноважена особа Фонду, виконуючи функції виконавчого органу банку (керівника Банку);

- відносини між сторонами господарських договорів, у яких бере участь банк, якого як керівник представляє уповноважена особа Фонду, є приватноправовими. У цих правовідносинах Фонд та його уповноважена особа, діючи від імені Банку, не має жодних владних повноважень щодо іншої сторони цих правочинів. Уповноважена особа Фонду не виступає у цих правовідносинах як самостійний суб`єкт, а Фонд не набуває самостійних прав й обов`язків, оскільки він діє на підставі закону від імені Банку. Представництво банку Фондом ґрунтується на приписах Закону № 4452.

Отже, фактично спірні правовідносини виникли між фізичною особо та юридичною особою - Банком в особі Уповноваженої особи, а не з Фондом, як помилково зазначає позивач.

Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

У ч. 1 ст. 19 ЦПК визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, суд вважає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 238 КАС про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Можливість постановлення ухвали про закриття провадження у справі за наслідками підготовчого провадження передбачена п. 2 ч. 2 ст. 183 КАС.

Наслідки закриття провадження у справі визначає ст. 239 КАС.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 КАС якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За правилами, наведеними у ч. 2 ст. 239 КАС, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З огляду на викладене та враховуючи суть спірних правовідносин, суб`єктний склад сторін у справі суд дійшов висновку про закриття провадження у справі № 200/8477/20-а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС, оскільки спір, за вирішенням якого звернувся позивач, належить до цивільної юрисдикції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Докази здійснення позивачем будь-яких судових витрат суду не надані.

Як наслідок, судові витрати розподілу не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2, ч. 2 ст. 183, п. 1 ч. 1 ст. 238, ст. ст. 239, 241, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 200/8466/20-а за ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду по ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про зобов`язання вчинити певні дії.

2. Роз`яснити позивачу:

- що спір між фізичною особою та юридичною особою - банком в особі Уповноваженої особи про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку належить розглядати в порядку цивільного судочинства;

- повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається;

3. Ухвала постановлена і підписана суддею 15 лютого 2021 року.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

5. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.О. Кравченко