Справа № 320/593/21
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року м. Київ справа №320/593/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича, Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича, про визнання протиправними та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулося ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича (далі - відповідач-1), Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича (далі - відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати постанову відповідач-1 від 17 липня 2020 р. про стягнення з позивача основної винагороди в сумі 657 670 грн. 75 коп. у виконавчому провадженні № 62597698;

- визнати протиправним та скасувати постанови відповідача-2 від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постанова відповідача-1 від 17 липня 2020 р. про стягнення з позивача основної винагороди в сумі 657 670 грн. 75 коп. у виконавчому провадженні № 62597698 є протиправною та підлягає скасуванню. Зазначає, що позивачкою добровільно виконано рішення суду у справі № 357/5634/18, підстав для стягнення винагороди не було, жодних виконавчих дій по примусовому виконанню рішення суду, які б мали наслідком його виконання, відповідачем-1 вчинено не було. Зазначає, що постанова відповідача-2 від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406 є похідною від постанови відповідач-1 від 17 липня 2020 р. про стягнення з позивача основної винагороди, а тому також підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 р. відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання по справі.

23 лютого 2021 р. від відповідача-1 надійшов відзив, у якому він позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Зазначив, що у розумінні ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» перерахування боржником стягнутих коштів безпосередньо на розрахунковий рахунок стягувача вважається самостійним погашенням боргу, яке не є тотожним добровільному виконанню рішення суду та жодним чином не змінює того факту, що триває стадія примусового виконання судового рішення. Для того, щоб стверджувати про добровільне виконання рішення суду, позивач мала б надати докази погашення боргу до моменту відкриття виконавчого провадження, тобто до 17 липня 2020 р. Однак, таких доказів нею не надано, натомість документально підтверджено, що погашення боргу відбулось саме у часових межах, у яких тривало виконавче провадження, тобто примусове виконання рішення суду з 17 липня 2020 р. по 29 грудня 2020 р. включно. У зв`язку з цим, відповідач-1 зазначає, що всі його дії у межах виконавчого провадження є правомірними та обґрунтованими. Стверджує, що незважаючи на зупинення виконавчих дій у зв`язку із ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 р., раніше вжиті відповідачем-1 заходи примусового характеру зберігали свою дію для позивача, а тому у позивача немає підстав стверджувати, що коли погашення боргу відбулось під час зупинення виконавчих дій, то це не було наслідком саме заходів примусового характеру.

Вважає, що в силу закону, і в силу фактичних обставин даної справи, погашення боргу відбулось саме завдяки вжитим приватним виконавцем заходом, у тому числі накладеному арешту на кошти та майно, заходом щодо розшуку майна боржника, які не могли не чинити на боржника примусового впливу. Зазначає, що боржником не оскаржено жодної вчиненої дії та рішення окрім постанов, які безпосереднього зумовлюють її обов`язок сплатити відповідачу-1 основну винагороду виконавця. Крім того, ухвалами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 січня 2021 р. та від 4 лютого 2021 р. у справі № 357/5634/18 відмовлено у задоволенні заяви позивача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та скарги на постанову відповідача-1 від 29 грудня 2020 р. про закінчення виконавчого провадження з підстави фактичного виконання рішення суду позивачем (боржником).

Відповідач-2 відзив до суду не подав, з клопотанням та іншими заявами до суду не звертався.

1 березня 2021 р. і 22 квітня 2021 р. відповідачем-1 направлено до суду клопотання про залишення позову без розгляду. Стверджує, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Звертає увагу суду, що у матеріалах виконавчого провадження № 62597698 міститься заява за підписом ОСОБА_1 від 4 серпня 2020 р., яка надійшла до виконавчого провадження 13 серпня 2020 р. У наведеній заяві позивач повідомила про візит від 29 липня 2020 р. «двох невстановлених людей» до її приміщення магазину по АДРЕСА_1 , який вона здає в оренду. Тобто, відповідач-1 зазначає, що позивач фактично пов`язала наведенні події з виконанням саме того рішення суду, яке перебувало у відповідача-1 у провадженні та у зв`язку з виконанням якого відповідач-1 стягнув основну винагороду. Отже, відповідач-1 зазначає, що своєю ж заявою та по змісту позову позивач засвідчила, що як мінімум з 29 липня 2020 р. їй могло бути відомо про наявність виконавчого провадження.

Звертає увагу, що в тій же заяві від 4 серпня 2020 р. позивач повідомила відповідача про ухвалу Верховного Суду від 29 липня 2020 р., якою відкрито касаційне провадження та зупинено виконання (дію) рішення судів по справі № 357/5634/18. Стверджує, що позивач є обізнаною із положенням Закону України «Про виконавче провадження» щодо відкриття виконавчого провадження та стягнення основної винагороди приватного виконавця. А відтак, дізнавшись хоча б про можливість існування виконавчого провадження, у якому позивач є боржником, у тому числі про стягнення основної винагороди, яке відбувається одночасно з відкриттям виконавчого провадження, повинна була знати про ці постанови. Навіть якщо позивач дійсно не отримала прийнятих відповідачем-1 постанов, позивач не була позбавлена можливості ознайомитися із виконавчим провадженням, крім того, відповідач-1 не чинив їй у цьому жодних перешкод, проте такого клопотання не було нею заявлено.

2 та 23 березня 2021 р. до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Стверджує, що на момент розгляду справи № 357/5634/18 у касаційній інстанції стягувач ОСОБА_2 , отримавши від Білоцерківського міськрайонного суду Київської області виконавчий лист від 7 липня 2020 р., звернулась до відповідача-1 із відповідною заявою від 16 липня 2020 р. про примусове виконання рішення суду. Жодної необхідності для стягнення суми боргу з позивача саме у примусовому порядку не було, оскільки позивачкою внаслідок відмови ОСОБА_2 отримати грошові кошти ще під час перегляду справи № 357/5634/18 в апеляційному порядку, вжито заходів щодо сплати суми боргу у добровільному порядку. Ці обставини свідчить про навмисну відмову ОСОБА_2 отримати позичені грошові кошти у добровільному порядку від позивача без нарахування та стягнення додаткових відсотків на її користь. 19 серпня 2020 р. позивачем направлено до Верховного Суду письмові пояснення, в яких зазначено про ухилення ОСОБА_2 від отримання боргу, про безрезультатні звернення до нотаріусів для внесення грошових коштів на депозит нотаріусу з метою виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 , а також про добровільну часткову сплату заборгованості у сумі понад 2,3 млн. грн. після отримання банківських реквізитів позивачки. Зазначає, що навіть до винесення остаточного рішення суду вже частково погашена сума боргу.

Зазначає, що дії відповідача-1, які нібито спрямовані на примусове виконання рішення суду, жодним чином не створюють та не можуть створювати результативний комплекс заходів, спрямованих на реальне примусове виконання рішення суду. Ці дії мають лише ознаки видимості вжиття якихось заходів у виконавчому провадженні та нічого спільного з реальним виконанням заходів, зазначених у ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не мали жодного безпосереднього впливу на боржника. Жодного реального стягнення на майно або кошти боржника у виконавчому провадженні не здійснено.

Щодо клопотання відповідача-1 про залишення позовної заяви без розгляду зазначає, що жодної постанови відповідача-1, які були винесені у межах виконавчого провадження № 62597698, позивач не отримував. Зазначає, що відсутність доступу до матеріалів виконавчого провадження № 62597698 (як в електронному так й у паперовому вигляді) та здійснення відповідачем перешкод у їх отриманні є поважною причиною для поновлення строку для звернення до суду із відповідною позовною заявою, оскільки це унеможливлює підготування належним чином позовної заяви до суду з приводу оскарження рішення, дій чи бездіяльності приватного виконавця. Вважає, що позовна заява подана до суду з дотриманням п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, а причини пропуску строку звернення до суду є поважними і судом цей строк було поновлено.

10 березня 2021 до суду від представника відповідача-1 надішли заперечення на відповідь на відзив. Зазначає, що перелік усіх вжитих заходів на примусове виконання рішення суду відповідач-1 зазначив у відзиві на позов, а їх хронологію можливо встановити і з наданих матеріалів виконавчого провадження, які були надані до суду. Доводи позивача про те, що такі заходи не були ефективними та не призвели до зарахування коштів саме на рахунок приватного виконавця, не спростовує того факту, що погашення боргу відбулось саме під час, коли тривало виконавче провадження, тобто під час стадії примусового виконання рішення. Звертає увагу, що Закон № 1404 не заперечує можливості перерахування коштів не на рахунок виконавця, а напряму стягувачу, однак у зв`язку із цим не робить різниці по відношенню до виникнення права приватного виконавця на стягнення основної винагороди - приватний виконавець має право прийняти постанову про її стягнення одночасно з відкриттям виконавчого провадження, що і було зроблено приватним виконавцем. Вважає, що доводи позивача не спростовують заперечень проти задоволення позову, наведених відповідачем-1 у відзиві.

8 квітня 2021 р. до суду від представника позивача надійшло клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

12 квітня 2021 р. до суду прибув представник відповідача-1 та відповідач-1. Відповідач-2 належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, до суду не прибув, із заявами та клопотаннями не звертався.

Протокольною ухвалою суду від 12 квітня 2021 р. у задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено у зв`язку з тим, що строки звернення до суду були досліджені судом під час відкриття провадження у цій справі та були позивачу поновленні. Судом зазначено, що відповідачем-1 не надано належних доказів на підтвердження свого твердження про те, що позивачу було відомо про відкриття виконавчого провадження, про отримання ним відповідної постанови.

У подальшому в судовому засіданні 12 квітня 2021 р. представником відповідача-1 та відповідачем-1 заявлено клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ураховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України 12 квітня 2021 р. протокольною ухвалою суду вирішено подальший розгляд справи здійснювати судом без участі представників сторін у порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа № 357/5634/18) з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідачки 6 615 720 грн., що еквівалентно 235 000 доларів США.

17 серпня 2018 р. представник позивача Гарнаги В.В. звернувся до ОСОБА_3 із листом-зверненням щодо визначення способу повернення коштів за Договором позики від 19 червня 2012 р. та договором позики грошових котів від 4 квітня 2014 р. У листі позивач просить ОСОБА_2 повідомити про зручні для неї варіанти повернення коштів із зазначенням відповідних реквізитів для банківського перерахунку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 р. у справі №357/5634/18 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 6 615 720 грн., що еквівалентно 235 000 доларів США та судовий збір 8 810 грн. Додатковим рішенням суду від 4 лютого 2019 р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким зменшити суму стягнення до 1 200 000 грн. за договором позики від 19 червня 2012 р. та до 981 750 грн. - за договором позики від 4 квітня 2014 р. При цьому вказує також, що суд не враховував її пояснення щодо суми, яку вона визнала. Зазначає, що вона взяла у борг 2 181 750 грн. і готова була повернути цю суму, але позивач не надала реквізитів банківського рахунку, на який вона б могла перерахувати ці кошти.

14 березня 2019 р. у справі №357/534/18 позивачем подано клопотання до Київського апеляційного суду про надання дозволу на внесення коштів на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 2 181 750 грн. 00 коп. для забезпечення відшкодування боргу за договором позики від 19 червня 2012 та від 4 квітня 2014 р. у зв`язку з розглядом цивільної справи № 3575634/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 5 червня 2019 р. у справі № 357/5634/18 апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, згідно з яким з відповідачки на користь позивачки стягнуто 1 200 000 грн. за договором позики від 19 червня 2012 р. та 2 216 052 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за договором позики від 4 квітня 2014 р.

24 червня 2019 р. позивачка повторно направила лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позик від 19 червня 2012 р. та від 4 квітня 2014 р., в якому просить ОСОБА_2 повідомити про зручні їй варіанти із зазначенням відповідних реквізитів для банківського перерахунку.

17 липня 2019 р. ОСОБА_2 надала позивачу ОСОБА_1 відповідь на лист від 24 липня 2019 р. щодо способу повернення коштів за договорами позик. ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що після визначення суми боргу судом буде готова отримати кошти в рахунок виконання боргових зобов`язань у той же спосіб, у який надавались позивачу, тобто готівкою, оскільки не бажає нести додаткові витрати на комісію банку за зарахування та знання коштів.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 р. у справі № 357/5634/18 постанову Київського апеляційного суду від 5 червня 2019 р. скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 р. у справі №357/5634/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року змінити, зменшивши суму стягнення з 6 615 720 грн. до 6 567 897 грн. 50 коп., з яких за договором позики від 19 червня 2012 р. - 4 192 275 грн. та за договором позики від 4 квітня 2014 р. - 2 375 622 грн. 50 коп. В решті рішення залишено без змін.

25 травня 2020 р. позивач звернулася до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою, в якій з метою виконання свого обов`язку щодо повернення позики просить повідомити: 1) Чи можливо у цій нотаріальній конторі оформити прийняття від боржника ОСОБА_1 грошову суму (грошові кошти) у депозит для передавання кредитору ОСОБА_2 на виконання договору позики від 4 квітня 2014 року?; 2) У разі можливості прийняття грошової суми у депозит для передавання кредитору ОСОБА_2 , повідомити про день та час вчинення відповідної нотаріальної дії.

25 травня 2020 р. позивач звернулася до Приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 із заявою, в якій з метою виконання свого обов`язку щодо повернення позики просить повідомити: 1) Чи можливо у цього приватного нотаріуса оформити прийняття від боржника ОСОБА_1 грошову суму (грошові кошти) у депозит для передавання кредитору ОСОБА_2 на виконання договору позики від 4 квітня 2014 року?; 2) У разі можливості прийняття грошової суми у депозит для передавання кредитору ОСОБА_2 , повідомити про день та час вчинення відповідної нотаріальної дії.

2 червня 2020 р. від Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Гарназі В.В. надійшла відповідь на її заяву, якою повідомлено, що документи подаються особисто боржником для належної оцінки їх нотаріусом. Після чого буде надано відповідь про можливість або відсутність підстав для вчинення відповідної нотаріальної дії.

Листом Приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Лариси Григорівни від 5 червня 2020 р. № 1167/01-16 позивача повідомлено, що у разі настання певної події, що обумовлена договором, нотаріус в день звернення або не пізніше наступного робочого для передає безготівковим шляхом гроші особі, на ім`я якої вони були задоволенні, за її заявою, в якій мають бути зазначені реквізити для перерахунку. У разі ненастання певної події, що обумовлена договором, нотаріус повертає безготівковим шляхом гроші з депозиту особі, що їх внесла, за її заявою. Тобто, прийняття нотаріусом грошових сум повинно бути передбачено умовами договору. У зв`язку з цим, позивачу було рекомендовано звернути увагу на те, що кредитор може звернутися до нотаріуса з метою засвідчити справжність підпису на заяві, в якій буде вказано, що позивач як боржник згідно договору позики виконали зобов`язання в повному обсязі.

7 липня 2020 р. Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі №357/5634/18 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , борг за договором позики у розмірі 6 567 897 грн. 50 коп., з яких за договором позики від 19 червня 2012 р. - 4 192 275 грн. та за договором позики від 4 квітня 2014 р. 2 375 622 грн. 50 коп. та судовий збір у розмірі 8810 грн. 00 коп.

16 липня 2020 р. ОСОБА_2 звернулася до відповідача-1 із заявою про примусове виконання рішення суду та відповідно до цієї заяви просить перерахувати кошти на рахунок за реквізитами: НОМЕР_1 в ПАТ «Альфа-Банк».

17 липня 2020 р. відповідачем-1 відрито виконавче провадження у ВП №62597698 на виконання зазначеного виконавчого листа. У цій постанові було зазначено реквізити для зарахування коштів за виконавчим провадженням: Трофименко Михайло Михайлович , ІПН: НОМЕР_2 , р/р № НОМЕР_3 в АТ «Державний ощадний банк України» МФО: 322669. Вказану постанову направлено сторонам виконавчого провадження.

Крім того, 17 липня 2020 р. відповідачем-1 винесено наступні постанови:

- постанову про арешт майна боржника від 17 липня 2020 р. у виконавчому провадженні № 62597698;

- постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17 липня 2020 р. у виконавчому провадженні № 62597698;

- постанову про арешт коштів боржника від 17 липня 2020 р. у виконавчому провадженні № 62597698;

- постанову про стягнення боржника основної винагороди від 17 липня 2020 р. у виконавчому провадженні № 62597698, відповідно до якої вирішено стягнути з боржника (позивача) основну винагороду у сумі 657 670 грн. 75 коп.

Ці постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

17 липня 2020 р. відповідачем-1 винесено виклик державного/приватного виконавця № 3184, яким зобов`язано позивача з`явитися до виконавця 6 серпня 2020 р. о 15 год. 00 хв. за адресою: 07401, Київська область, м. Бровари, вул. Янченка Дмитра, буд. 2, оф. 7, щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату. Виклик направлено сторонам виконавчого провадження.

17 липня 2020 р. відповідач-1 направив запит державного/приватного виконавця до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому просить надати інформацію про наявність будь-якого майна, що зареєстроване за боржником (позивачем).

29 липня 2020 р. Головним управління Держгеокадастру у Київській області № 8-10-0.222-10049/2-20 направлено до відповідача-1 відповідь на запит.

29 липня 2020 р. відповідач-1 направив запит державного/приватного виконавця до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 та КП КОР «ПІВДЕННЕ БТІ», в якому просить надати інформацію щодо технічної документації на нерухоме майно: 1) АДРЕСА_1 , приміщення 3 та 2) АДРЕСА_3 .

29 липня 2020 р. ухвалою Верховного Суду у складі судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 357/5634/18 поновлено позивачу строк на касаційне оскарження рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року. Крім того, вказаною ухвалою зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 р. та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року до закінчення касаційного провадження.

4 серпня 2020 р. позивач звернулася до відповідача-1 із заявою-повідомленням, в якій зазначила, що ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 р. та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 р. у справі № 357/5634/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до закінчення касаційного провадження. Вказала, що нею не отримано від приватного виконавця жодного документа щодо підстав його діяльності та огляду її приміщення, тому просила не порушувати закон і повідомляти її про всі постанови.

13 серпня 2020 р. відповідачем-1 винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 62597698. Вказаною постановою зупинено виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 357/5634/18 від 7 липня 2020 р. до закінчення касаційного провадження. Постанову було направлено сторонам виконавчого провадження.

13 серпня 2020 р. відповідачем-1 направлено лист до позивача, в якому повідомлено, що виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з моменту, коли йому стало відомо про підстави зупинення виконавчих дій - ухвалу Верховного Суду від 29 липня 2020 р. Цим листом відповідач-1 повторно направив постанову про відкриття виконавчого провадження № 62597698 від 17 липня 2020 р., виклик виконавця від 17 липня 2020 р. у виконавчому провадженні № 62597698 та постанову про зупинення вчинення виконавчих дій № 62597698 від 13 серпня 2020 р.

Судом встановлено, що позивачкою було виплачено суму заборгованості, що підтверджується наступними квитанціями:

1) відповідно до квитанції № 1360405 від 18 серпня 2020 р. позивачем перераховано на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у банку АТ «Альфа-Банк» у м. Києві загальну суму 2 321 020 грн. 00 коп., призначення платежу: «надходження готівки за ПК 5355-4443 ОСОБА_2 , як добровільне погаш.поз.кошт.зг. дог. від 4 квітня 2014 р. в сумі, що екв. 85000дол.США по курсу НБУ на 18 серпня 2020 р.»;

2) відповідно до квитанції № 3971657 від 28 вересня 2020 р. позивачем перераховано на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у банку АТ «Альфа-Банк» у м. Києві загальну суму 2 600 000 грн. 00 коп., призначення платежу: «надходження готівки за ПК 5355-4443 ОСОБА_2 , як добровільне погаш.зг.договору.позики від 19 червня 2012 р. та добров. вик. рішення суду № 61-10862св20 від 23 вересня 2020 року»;

3) відповідно до квитанції № 3793381 від 5 жовтня 2020 р. позивачем перераховано на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у банку АТ «Альфа-Банк» у м. Києві загальну суму 1 646 878 грн. 00 коп., призначення платежу: «надходження готівки за ПК 5355-4443 ОСОБА_2 , як добровільне погаш.зг.договору.позики від 19 червня 2012 р. і 4 квітня 2014 р. та добров. вик. рішення суду № 61-10862св20 від 23 вересня 2020 року»;

4) відповідно до чека ПАТ «УКРПОШТИ» від 16 жовтня 2020 р. № 0044 позивачем перераховано на користь ОСОБА_2 суму визначеної правничої допомоги у розмірі 15 000 грн. 00 коп.;

5) відповідно до чека ПАТ «УКРПОШТИ» від 16 жовтня 2020 р. № 0043 позивачем перераховано на користь ОСОБА_2 суму визначеного судового збору у розмірі 8810 грн. 00 коп.

23 вересня 2020 р. постановою Верховного Суду у справі № 357/5634/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2016 року у не скасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 р. залишено без змін. Вказаною постановою поновлено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 р. та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 р., зупиненого ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 р.

29 грудня 2020 р. відповідачем-1 винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 62597698. Вказану постанову направлено сторонам виконавчого провадження.

29 грудня 2020 р. ОСОБА_2 відправила відповідачу-1 заяву, якою повідомила про прийняте рішення Верховним Судом, яке викладене у постанові від 23 вересня 2020 р. у справі № 357/5634/18. Крім того, повідомила, що ОСОБА_1 фактично виконано в повному обсязі рішення згідно виконавчого документа, шляхом сплати ОСОБА_2 боргу у розмірі 6 576 707 грн. 50 коп. Тому, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», просить закінчити виконавче провадження № 62597698.

29 грудня 2020 р. відповідачем-1 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 62597698 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Вказаною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Відповідачем-1 у постанові зазначено, що 29 грудня 2020 р. до виконавця надійшла заява ОСОБА_2 , з якої стало відомо про повне фактичне виконання ОСОБА_1 рішення згідно виконавчого документа, шляхом сплати 6 576 707 грн. 50 коп. ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця не сплачено. Вказану постанову було направлено сторонам виконавчого провадження.

29 грудня 2020 р. відповідач-1 звернувся із заявою до відповідача-2 про примусове виконання постанови про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні № 62597698, видану Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. від 17 липня 2020 р. на суму 657 670 грн. 75 коп.

29 грудня 2020 р. відповідачем-2 відрито виконавче провадження у ВП №64016406 на виконання вищезазначеної постанови у виконавчому провадженні № 62597698 від 17 липня 2020 р. Цю постанову направлено сторонам виконавчого провадження.

Крім того, 29 грудня 2020 р. відповідачем-2 винесено наступні постанови:

- постанову про арешт майна боржника від 29 грудня 2020 р. у виконавчому провадженні № 64016406;

- постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 29 грудня 2020 р. у виконавчому провадженні № 64016406;

- постанову про арешт коштів боржника від 29 грудня 2020 р. у виконавчому провадженні № 64016406.

Вказані постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

Позивач вважає дії відповідачів протиправними, а постанови відповідача-1 про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 62597698 та постанови відповідача-2 про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 64016406 такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Крім того, позивачем оскаржено дії приватного виконавця до Міністерства юстиції України. Згідно з Довідкою за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича від 19.02.2021 постанова від 17 липня 2020 р. про стягнення основної винагороди винесена з порушенням вимог ст.31 Закону № 1403-VIII, оскільки кошти з боржника на користь стягувача ним не стягувалися.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд бере до уваги наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 р. № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) та Законом України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-VIII). Закон №1404-VIII визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина 1 статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з вимогами статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 N 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина п`ята статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Відповідно до пункту 19 Порядку №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Суд зазначає, що ці приписи законодавства відповідачем-1 дотримані. Так, постанову про стягнення основної винагороди винесено одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Постанова містить розрахунок основної винагороди, у ній зазначено, що у виконавчому провадженні №62597698 виконавчий документ, що підлягає примусовому виконанню, має майновий характер; сума боргу за виконавчим документом складає 6 576 707 грн. 50 коп.; 10 відсотків стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, складає 6 576 707 грн. 50 коп., тому основна винагорода приватного виконавця становить 657 670 грн. 75 коп.

Постанова також містить порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця - у ній зазначено, що: «Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів), якщо суму боргу, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів)».

Постанова також містить реквізити боржника та стягувача за даним виконавчим документом, а також посилання на відповідні норми законодавства.

Отже, ухвалюючи одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, приватний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством, і не порушив права та законні інтереси позивача в сфері публічно-правових відносин.

З огляду на наведене правові підстави для задоволення позову в частині визнання протиправною постанови відповідача-1 від 17 липня 2020 р. про стягнення з позивача основної винагороди в сумі 657 670 грн. 75 коп. у виконавчому провадженні № 62597698 із зазначених в ньому підстав відсутні.

Вирішуючи спір, судом враховано правову позицію Верховного Суду, що викладена в постанові від 4 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а. Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що ухвалюючи одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків, приватний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, яке регулює спірні правовідносини, тому жодних правових підстав для визнання протиправною та скасування спірної постанови відповідача немає.

У цій справі позивач стверджує, що йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження, жодних документів виконавчого провадження йому не надсилалося, а перерахування коштів ОСОБА_8 в рахунок повного погашення боргу було здійснено добровільно, без участі приватного виконавця та без буд-якого впливу вжитих ним заходів у ході виконавчого провадження, а про ці заходи позивачу відомо не було. Саме внаслідок цього спірна постанова про стягнення основної винагороди є безпідставною і підлягає скасуванню.

Відповідач-1 стверджує, що саме вжиті ним заходи примусового характеру забезпечили комплексну дію на позивача, що обумовило примусове погашення ним боргу, хоча це і відбулось під час зупинення виконавчих дій. Зазначає, що сума боргу погашена лише після відкриття виконавчого провадження та вчинення необхідних дій, прийняття необхідних рішень, до цього позивачем заходів погашення боргу не вживалося. Тому спірна постанова про стягнення основної винагороди є обґрунтованою, оскільки погашення боргу позивачем настало внаслідок дій та рішень приватного виконавця.

Суд щодо цих тверджень сторін зазначає наступне.

Щодо твердження позивача, що відповідачем-1 не направлялися постанови у виконавчому провадженні № 62597698, чим порушено права позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 Закону №1404 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Дослідивши виконавчий лист № 357/5634/18, який виданий 7 липня 2020 р. Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, судом встановлено, що у ньому зазначено наступну адресу боржника (позивача): АДРЕСА_4 .

Дослідивши матеріали виконавчого провадження, судом встановлено, що відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону №1404 відповідачем-1 винесені постанови та виклики направлялися на адресу, яка була зазначена у виконавчому листі. Суд враховує доводи відповідача-1 про те, що ця ж адреса була зазначена і у заяві ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження, а також у зверненні позивача до відповідача-1. У зв`язку з цим, судом встановлено, що відповідач-1 направляв винесені у ході виконавчого провадження №62597698 постанови відповідно до приписів чинного законодавства на адресу, яка вказана у виконавчому документів і порушень при цьому щодо зазначення адреси ним не допущено.

Разом з тим, судом також встановлено, що ще до відкриття цього виконавчого провадження 17 липня 2020 р. позивач 2 липня 2020 р. здійснив відчуження будинку, на адресу якого направлялися документи виконавчого провадження.

Судом встановлено, що приватний виконавець здійснив необхідні дії щодо направлення документів виконавчого провадження позивачу, у т.ч. постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією, проте це не спричинило фактичного виконання приписів ч.1 ст.28 Закону №1404 щодо доведення цих документів до відома боржника (позивача у цій справі), оскільки позивач ці документи не отримав і не ознайомився з ними. Як встановлено судом, конверт з рекомендованим поштовим відправленням із постановою про відкриття виконавчого провадження був повернутий приватному виконавцю підприємством поштового зв`язку без вручення позивачу. Це підтверджує той факт, що позивач, якому направлялися відповідні документи виконавчого провадження, фактично не знав про відкриття виконавчого провадження та про його хід, оскільки проживав в іншому місці.

Разом з тим, у суду відсутні підстави стверджувати про те, що позивач, як боржник у виконавчому провадженні, порушив приписи ч.4 ст.19 Закону №1404 щодо інформування приватного виконавця про зміну місця проживання чи перебування, оскільки такий обов`язок у нього виникає лише за умови належного повідомлення боржника, тобто після його інформування приватним виконавцем про відкриття виконавчого провадження. При цьому і у приватного виконавця відсутні будь-які порушення щодо направлення вказаних постанов на зазначену адресу, оскільки саме така адреса бува вказана у виконавчому документі, приватного виконавця не було інформовано сторонами виконавчого провадження про зміну місця проживання чи перебування боржника, а в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про таку зміну місцезнаходження позивача.

Що стосується доводів приватного виконавця відповідача-1 про зазначення позивачем тієї ж адреси для листування у подальших зверненнях вже після відчуження будинку, то це не є підтвердженням проживання позивача за вказаною адресою.

Суд зазначає, що твердження приватного виконавця про те, що саме унаслідок вжитих ним дій щодо примусового виконання рішення суду позивачем було сплачено борг передусім передбачає той факт, що про ці дії та рішення приватного виконавця відомо позивачу, як боржнику, тобто коли він отримає постанову про відкриття виконавчого провадження і ознайомиться з нею та з іншими постановами про вжиті заходи.

Натомість судом встановлено, що конверт із цією постановою про відкриття виконавчого провадження повернувся до приватного виконавця. Це не суперечить нормам законодавства щодо виконання приватним виконавцем свого обов`язку по інформуванню сторін, проте не є підтвердженням того, що боржник знав про відкриття виконавчого провадження. Суд зазначає, що законом також не покладено на особу, щодо якої є судове рішення про стягнення боргу, обов`язок з певною періодичністю перевіряти наявність щодо неї виконавчих проваджень. Натомість, на приватного виконавця покладено обов`язок довести до відома боржника про відкриття виконавчого провадження. При цьому згідно з вимогами закону таке інформування здійснюється за окремою процедурою - шляхом надсилання постанови рекомендованою кореспонденцією, тоді як інші відправлення здійснюються простою кореспонденцією.

Судом встановлено, що позивачка неодноразово під час розгляду справи № 357/5634/18 намагалася погасити заборгованість в добровільному порядку. Проте, ОСОБА_2 відмовлялася отримувати грошові кошти під час перегляду справи № 357/5634/18 в апеляційному порядку.

Доказами, які підтверджують наміри позивачки ОСОБА_1 добровільно та самостійно сплатити суму боргу та факт відмови ОСОБА_2 від її отримання підтверджуються наступними дослідженими судом документами:

- клопотання до суду апеляційного інстанції від 14 березня 2019 р. про надання дозволу на внесення коштів (суми боргу) на депозитний рахунок, яке залишено судом без задоволення;

- письмове звернення від 24 червня 2019 р. до ОСОБА_2 з проханням надання банківських реквізитів для належного виконання боргових зобов`язань за відповідними договорами позики у разі розгляду судового спору не на її користь. Листом від 17 липня 2019 р. ОСОБА_2 відмовлено у наданні банківських реквізитів посилаючись на наявність відкритого касаційного провадження у справі № 357/5634/18 наслідок неможливості визначення остаточної суми стягнення, яка буде визначена за наслідками судового розгляду;

- письмове звернення позивача від 25 травня 2020 р. до приватного нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. та державного нотаріусу Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. (якими посвідчено договори позики, укладені з ОСОБА_2 ) з питанням щодо можливості оформлення/прийняття від боржника грошової суми (позичених грошовій: коштів) у депозит для передачі кредитору. На звернення отримано листи від цих нотаріусів від 2 червня 2020 р. та від 12 серпня 2020 р.

2 липня 2020 р. позивачкою відчужено своєму синові ОСОБА_9 житловий будинок загальною площею 298,7 кв.м. по АДРЕСА_2 , що підтверджується договором про дарування житлового будинку.

У подальшому 3 жовтня 2020 р. цей будинок з метою погашення боргу сином позивачки було продано ОСОБА_10 , а також відповідно до договору-купівлі продажу від 3 жовтня 2020 р. ним продано земельну ділянку площею 0,1100 га. Гроші від реалізації будинку та земельної ділянки передано ОСОБА_1 для погашення перед ОСОБА_2 усієї суми боргу.

Отже, судом встановлено, що позивач ще до відкриття виконавчого провадження 17 липня 2020 р. послідовно у 2019-2020 роках вживала заходи щодо добровільного повернення суми боргу ОСОБА_2 , проте не змогла їх повернути через відсутність досягнення домовленості із самою ОСОБА_2 , тобто з причин, які не залежали від волевиявлення позивача ОСОБА_1

19 серпня 2020 р. позивачем подано до Верховного Суду письмові пояснення, в яких безпосередньо зазначено про ухилення ОСОБА_2 від отримання боргу, про безрезультатні звернення до нотаріусів для внесення грошових коштів на депозит нотаріусу з метою виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 , а також про добровільну часткову сплату заборгованості у сумі понад 2,3 млн. грн. після отримання банківських реквізитів позивачки. Отже, позивачкою до винесення касаційним судом рішення у справі вже була частково добровільно сплачена сума боргу, про що надана інформація до суду.

Суд бере до уваги, що позивачем сплачено на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 567 897 грн. 50 коп., що підтверджується дослідженими судом розрахунковими документами: квитанцією № 1360405 від 18 серпня 2020 р. про сплату 2 321 020 грн. 00 коп.; квитанцією № 3971657 від 28 вересня 2020 р. про сплату 2 600 000 грн. 00 грн.; квитанцією № 3793381 від 5 жовтня 2020 р. про сплату 1 646 878 грн. 00 коп.

Дослідивши ці квитанції, суд встановив, що позивач здійснювала перерахунок коштів на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у банку АТ «Альфа-Банк» у м. Києві, а не на рахунок приватного виконавця - відповідача-1, визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження № 62597698.

Це означає, що сплата коштів позивачем безпосередньо на рахунок ОСОБА_2 свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 дійсно не отримувала постанови про відкриття виконавчого провадження та інших документів цього виконавчого провадження, в яких зазначалися реквізити для оплати боргу саме на рахунок приватного виконавця, та добровільно здійснювала сплату боргу безпосередньо ОСОБА_2 .

Що стосується твердження відповідача про те, що реквізити цього рахунку стягувач ОСОБА_2 повідомляла лише приватному виконавцю, а тому ОСОБА_1 могла узнати його лише від приватного виконавця і тому знала про виконавче провадження та здійснювала сплату боргу унаслідок примусового стягнення, то суд ці твердження до уваги не бере, оскільки вони не підтверджені належними і достатніми доказами, отже є припущеннями. Так, надане пояснення ОСОБА_2 , посвідчене нотаріально, підтверджує лише про те, що реквізити її рахунку були надані приватному виконавцю. Разом з тим, у справі відсутні будь-які документи, які б підтвердили факт ознайомлення ОСОБА_1 з матеріалами виконавчого провадження чи факт передачі даних про цей рахунок від приватного виконавця (відповідача-1) до позивача ОСОБА_1 , які б мали місце до чи під час погашення боргу. Крім того, про факти надходження коштів і рахунок погашення боргу ОСОБА_2 приватного виконавця не повідомляла, а про повне погашення боргу у жовтні 2020 р. йому стало відомо лише в кінці грудня 2020 р.

Відповідно до вимог ст. 47 Закону № 1404-VIII грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Суд зазначає, що у постанові відповідача-1 про відкриття виконавчого провадження №62597698 від 17 липня 2020 р. було зазначено, що реквізити для зарахування коштів за виконавчим провадженням є наступні: Трофименко Михайло Михайлович , ІПН: НОМЕР_2 , р/р № НОМЕР_3 в АТ «Державний ощадний банк України» МФО: 322669.

Отже, заходи примусового виконання рішення суду по стягненню суми боргу згідно з постановами приватного виконавця передбачали зарахування коштів виключно на рахунок приватного виконавця. Суд погоджується з доводами та аргументами приватного виконавця про те, що така оплата могла бути здійснена позивачем і безпосередньо на рахунок стягувача. Разом з тим, у разі примусового виконання ці дії могли бути здійснені позивачем виключно після дотримання процедури погодження з приватним виконавцем, яка б передбачала повідомлення приватним виконавцем боржника про інший спосіб виконання рішення суду та повідомлення інших реквізитів рахунку для сплату суми боргу. Проте, у виконавчому провадженні відсутні будь-які документи щодо проведення такої процедури.

Наведене спростовує твердження приватного виконавця відповідача-1 про те, що позивачем здійснювалася сплата боргу виключно унаслідок вжитих заходів щодо його примусового виконання та підтверджує той факт, що позивачем здійснено добровільне виконання рішення суду без впливу приватного виконавця та вчинених ним дій і прийнятих ним рішень.

Судом також встановлено, що у квитанціях про сплату боргу у призначенні платежу позивачем зазначалося саме добровільне погашення заборгованості згідно договору позики від 19 червня 2012 р. і 4 квітня 2014 р. та добровільне виконання рішення суду № 61-10862св20 від 23 вересня 2020 року, а не виконання постанов приватного виконавця. Суд визнає, що відомості про ці факти неодноразово зазначалися позивачем при здійсненні вказаних платежів. Цими квитанціями як документами також підтверджується факт добровільної сплати боргу ОСОБА_1 , що спростовує твердження відповідача про сплату боргу лише внаслідок здійснення ним процедури примусового виконання.

Суд також бере до уваги, що відповідачем-1 у постанові про закінчення виконавчого провадження № 62597698 від 29 грудня 2020 р. зазначено, що 29 грудня 2020 р. до виконавця надійшла заява ОСОБА_2 , з якої відповідачу-1 стало відомо про повне фактичне виконання позивачем рішення згідно виконавчого документа шляхом сплати 6 576 707 грн. 50 коп. Це означає, що у вказаній постанові приватний виконавець фактично визнав, що не внаслідок вжитих ним заходів, а лише з письмового повідомлення стягувача йому стало відомо про виконання судового рішення і повне погашення боргу.

Підтвердженням цьому є приписи ч.4 ст.19 Закону №1404, згідно з якими сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Судом встановлено, що стягувач ОСОБА_2 всупереч вимог ч.4 ст.19 вказаного Закону не повідомляла приватного виконавця ні про надходження часткової оплати боргу, ні про завершення виконання рішення суду і сплату боргу у повному розмірі. При цьому суд враховує, що сплата боргу проводилася позивачем ОСОБА_1 упродовж кількох місяців (із серпня по жовтень 2020 р.) кількома платежами, проте приватний виконавець узнав про це лише 29 грудня 2020 р. із повідомлення стягувача. Це також підтверджує те, що здійснені позивачем платежі були добровільною сплатою боргу і не були обумовлені діями приватного виконавця по примусовому виконанню рішення суду.

Надаючи оцінку твердженням приватного виконавця відповідача-1 про те, що одним із заходів впливу, який безпосередньо спонукав позивача до сплати боргу, було накладення арешту на його майно, суд бере до уваги наступне.

Судом встановлено, що відповідачем-1 винесено постанову про арешт майна боржника у ВП № 62597698 від 17 липня 2020 р., якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачу у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів. Після винесення постанови про арешт майна боржника (позивача) від 17 липня 2020 р. відповідачем-1 проведено державну реєстрацію обтяження нерухомого майна позивача шляхом внесення до Єдиного реєстру речових прав відомостей про арешт приміщення АДРЕСА_5 та земельної ділянки з кадастровим номером :04:016:0112, що підтверджується інформаційними довідками: 216786855 від 17 липня 2020 р., 216786991 від 17 липня 2020 р. та 216791312 від 17 липня 2020 р.

Разом з тим, судом встановлено, що майно позивачки (приміщення АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :04:016:0112) станом на 17 липня 2020 р. вже перебувало під обтяженням відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 25 травня 2018 р. № 357/5634/18 за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, що підтверджується інформаційною довідкою 216723193 від 17 липня 2020 р., тобто арешт на майно накладено у цьому самому судовому спорі та на користь цього же стягувача, про що упродовж більше як двох років достовірно було відомо позивачу і тому сам факт накладення приватним виконавцем інших обтяжень на це майно не могло вплинути на прийняття рішення щодо погашення боргу.

Крім того, визначальним у цій ситуації є доведення до відома позивача факту винесення постанови про арешт майна, встановлення факту реалізації цього обтяження та доведення про існування арешту майна та запису про обтяження до позивача. Проте, у цій справі приватним виконавцем не доведено, що позивач був реально проінформований про ці рішення, отримав їх і ознайомився з ними. За таких обставин твердження відповідача-1 про те, що їх винесення приватним виконавцем спричинило дії позивача щодо погашення боргу є припущеннями, оскільки вони не ґрунтуються на наявних доказах, а тому до уваги судом не беруться.

Твердження відповідача-1 про те, що окремі документи виконавчого провадження були вручені сину позивача як члену сім`ї позивача суд до уваги не бере, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні законодавства. Суд враховує при цьому, що син позивачки є повнолітнім, згідно з поясненням позивачки має окреме місце проживання, не веде з позивачкою спільного господарства.

Позивач зазначила, що відповідач-1 не мав права накладати арешт на це майно, оскільки на нього вже накладено обтяження судом. Суд бере до уваги, що забезпечення позову та накладення арешту на майно боржника в межах виконавчого провадження є різними правовими інститутами. При цьому суд враховує, що законність та правомірність накладення арешту на майно не є предметом спору у цій справі, ці рішення окремо позивачем не оскаржувалися, тому підстави для надання їм оцінки у цій справі відсутні.

Крім того, судом встановлено, при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження у ВП № 62597698 відповідачем-1 було припинено арешт майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Отже, на підставі викладеного, аналізуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів", суд визнає, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі.

Крім того, пунктом 19 Порядку №643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, лише за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 03 березня 2020 року у справі №260/801/19 та у постанові від 28 жовтня 2020 р. у справі № 640/13697/19.

У цій справі судом встановлено, що позивач добровільно виконав рішення суду та сплатив борг безпосередньо на рахунок стягувача. Дійсно, ці дії були вчинені ним після відкриття виконавчого провадження, проте вони не обумовлювалися винесеними приватним виконавцем постановами та іншими діями в межах виконавчого провадження. Суд враховує попередню поведінку позивача і намагання добровільно сплатити борг до відкриття виконавчого провадження, що не було виконано з незалежних від нього причин. Сплачені позивачем суми не були стягнуті з нього безпосередньо приватним виконавцем у виконавчому провадженні, не були зараховані на рахунок приватного виконавця та в подальшому перераховані ним у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки, як це передбачено частиною першою та третьою статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до яких грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця та перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки. У призначенні платежу позивачем вказувалося добровільне виконання рішення суду.

Це означає, що вжиті приватним виконавцем заходи примусового виконання судового рішення не спричинили виконання цього рішення, оскільки воно було виконано позивачем добровільно і незалежно від здійснення процедури виконавчого провадження.

За таких обставин підстави для стягнення приватним виконавцем з позивача суми основної винагороди відсутні у повному обсязі. Це утворює підстави для скасування спірної постанови. Тому позовні вимоги в частині скасування постанови відповідача-1 від 17 липня 2020 р. про стягнення з позивача основної винагороди в сумі 657 670 грн. 75 коп. у виконавчому провадженні № 62597698 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а в частині визнання цієї постанови протиправною задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови відповідача-2 від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог, ч. 1 ст. 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Судом встановлено, що 29 грудня 2020 р. відповідачем-1 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 62597698 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

29 грудня 2020 р. відповідач-1 звернувся із заявою до відповідач-2 про примусове виконання постанови про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні №62597698, видану Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. від 17 липня 2020 р. на суму 657 670 грн. 75 коп.

29 грудня 2020 р. приватним виконавцем відповідачем-2 відрито виконавче провадження у ВП №64016406 на виконання вищезазначеної постанови у виконавчому провадженні № 62597698 від 17 липня 2020 р.

Суд зазначає, що в діях та у прийнятому рішенні відповідача-2 відсутні ознаки протиправності, оскільки останнім було відкрито провадження за заявою відповідача-1, що надійшла відповідно до вимог Закону № 1404, а тому і відсутні підстави для визнання протиправною постанови відповідача-2 від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406.

Разом з тим, судом встановлено підстави для скасування постанови відповідача-1 від 17 липня 2020 р. про стягнення з боржника (позивача) основної винагороди в межах виконавчого провадження №62597698. Оскільки єдиною підставою для винесення постанови від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406 була постанова про стягнення основної винагороди, яку скасовано судом, то у зв`язку з цим суд вважає, що належним способом захисту прав позивача буде і скасування спірної постанови відповідача-2 від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими в частині, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з платіжним дорученням від 10 січня 2021 р. № 9 позивачем сплачено судовий збір на суму 908 грн. 00 коп., а за платіжним дорученням від 10 січня 2021 р. № 8 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6 576 грн. 72 коп.

Суд, керуючись ч. 3 ст. 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог присуджує позивачу 5000 грн. 00 коп. понесених витрат по оплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, а саме: з відповідач-1 у розмірі 4900 грн. 00 коп., а з відповідач-2 у розмірі 100 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задоволено частково.

Скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича від 17 липня 2020 р. про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 657 670 грн. 75 коп. у виконавчому провадженні № 62597698.

Скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича від 29 грудня 2020 р. про відкриття виконавчого провадження № 64016406.

Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича (РНОКПП - невідомий) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) судові витрати в сумі 4900 (чотири тисячі дев`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегула Івана Івановича (РНОКПП - невідомий) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) судові витрати в сумі 100 (сто) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Відповідач-1 - Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович, адреса: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий.

Відповідач-2 - Приватний виконавець виконавчого округу Київської області ОСОБА_11 , адреса: « АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий.

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду - 6 травня 2021 р.