Справа № 400/39/21
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2021-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2021 р. № 400/39/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенка В.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 Законний представник ОСОБА_2 , АДРЕСА_1
до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, проспект Миру, 34, м. Миколаїв, 54034
про:визнання протиправним та скасування наказу від 26.11.2020 № 13243-СГ; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до адміністративного суду в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області з вимогами: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 26.11.2020 № 13243-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою; 2) зобов`язати Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованих в межах території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, відповідно доданого до клопотання викопіювання, в якому визначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з підстав: бажана земельна ділянка, яка зазначена на долучених до клопотання графічних матеріалах, перебуває в приватній власності іншого громадянина, тому не підлягає приватизації згідно з вимогами ст. 116 та 118 Земельного кодексу України.

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що згідно відомостей щодо земельної ділянки, яку планувалося передати у власність ОСОБА_1 , наданих Відділом Держгеокадастру у Вітовському районі, правовий статус запитуваної земельної ділянки зазначено, що земельна ділянка вибула з державної власності та перебуває у приватній власності іншого громадянина України. Тобто, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не є розпорядником зазначеної земельної ділянки.

Позивач надав відповідь на відзив, вважає його не обґрунтованим. Позивач зазначив, що за даними відомостей щодо земельної ділянки, наданих Відділом Держгеокадастру у Вітовському районі Цільове призначення земельної ділянки - 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), а нижче зазначено, що форма власності на землю - приватна, ніякої іншої інформації в документі щодо власності на землю.

Ухвалою від 26.03.2021 суд замінив позивача у справі № 400/39/21 з ОСОБА_2 на належного - ОСОБА_1 та встановив участь ОСОБА_2 у розгляді справи № 400/39/21 в статусі законного представника ОСОБА_1 .

Також, ухвалою суду у відповідача витребувано інформацію щодо власника, якому на праві приватної власності належить земельна ділянка, на яку претендує позивач, а також докази перебування у власність третіх осіб земельної ділянки.

Суд розглянув справу 05.05.2020, відповідно до вимог ст.262 КАС України, без проведення судового засідання, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» та Рішення Ради суддів України від 17.03.2020 №19, в порядку письмового провадження, на підставі матеріалів справи.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

05.10.2020 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації (окрім фермерського господарства).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 26.11.2020 № 13243-СГ відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої в межах території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: бажана земельна ділянка, яка зазначена на долучених до клопотання графічних матеріалах, перебуває в приватній власності іншого громадянина, тому не підлягає приватизації згідно з вимогами ст. 116 та 118 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ст.33 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного Кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч.6,7 ст.118 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України підставою для відмови у надання дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місце розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, відповідно до ч.5 ст.116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, суд погоджується з відповідачем, що перебування земельної ділянки у власності іншого громадянина, є належною підставою для відмови у наданні дозволу та узгоджується з ч.7 ст.118 ЗК України.

Разом з тим, відповідач хоча і навів формально правильно підставу для відмови, не довів, що у цьому випадку ці обставини дійсно мали місця.

Судом 15.03.2021 на адресу відповідача направлено ухвалу з витребуванням інформації щодо власника, якому на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована в межах території Грейговської сільської ради Вітовського району Миколаївської області :01:000), а також надати докази, що підтверджують перебування у власності вказаної земельної ділянки.

22.04.2021 відповідачем надано відповідь, в якій повідомлено, що точне місцезнаходження земельної ділянки на яку претендує позивач, не було встановлено, тому відділом було розцінене, що бажане місце розташування співпадає з місцем розташуванням земельної ділянки ОСОБА_3 , та надано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.06.2008 р.

Суд розцінює зазначену відповідь, як фактичне спростування відповідачем власного твердження про те, що земельна ділянка на яку претендує позивач належить на праві власності іншій фізичній особі.

Як з`ясувалось під час судового розгляду, це було лише припущенням відповідача.

Тобто, відмова у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою, була вмотивована припущенням, що зазначена земельна ділянка належить іншій фізичній особі, що є протиправним.

За таких обставин, оскільки відповідач не довів суду тих обставин, якими він обґрунтував відмову у надані дозволу позивачу, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 26.11.2020 № 13243-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, належить задовольнити.

Щодо способу поновлення порушених прав позивачки, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В цьому випадку, суд вбачає, всі умови позивачем були виконанні для того, щоб суб`єкт владних повноважень міг прийняти рішення на їх користь.

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, за відсутністю вичерпних підстав визначених ч.7 ст.118 ЗК України є не правом, а обов`язком відповідача. На це зокрема вказує абзац третій ч.7 ст.118 ЗК України передбачивши наслідки «мовчазної згоди» у разі не вирішення питання по звернення громадянина протягом передбаченого законом строку.

У відповідача під час надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відсутні дискреційні повноваження. Оскільки, дискреційні повноваження це можливість обирати на свій розсуд між двома правомірними варіантами вирішення питання.

А відповідно до вимог ч.7 ст.118 ЗК України, у відповідача є лише один правомірний варіант вирішення питання, якій залежить від наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. За наявністю таких підстав, єдине можливо правомірне рішення відповідача - відмова у наданні дозволу, а надання такого дозволу буде неправомірним. За відсутністю таких підстав, єдине можливо правомірне рішення відповідача - надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а відмова у наданні дозволу буде неправомірним.

Таким чином, посилання відповідача на те, що питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є дискреційними, суд відкидає, як безпідставне.

Щодо ймовірності того, що зазначена земельна ділянка (або її частини) дійсно належить на праві приватної власності іншої особі, то у будь-якому випадку це питання буде з`ясовано під час розроблення проекту землеустрою. Саме для цього він і виготовляється, щоб з`ясувати можливі умови та обмеження щодо відведення земельної ділянки.

Тому суд вважає, що ефективним способом поновлення порушених прав саме зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованих в межах території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області.

Крім того, саме на такий спосіб захисту вказує Верховний Суд у постановах від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/80269161), у постанові від 11.04.2018 у справі № №825/487/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76397712).

Позов задовольнити повністю.

Сплачена позивачем сума судового збору в сумі 1816,00 грн відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також представником позивача надані докази понесення позивачем судових витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн: договір б/н про надання правової допомоги від 05.01.2021, що був укладений ОСОБА_2 і адвокатом Ільїним О.В., акт виконаних робіт від 10.03.2021, квитанція №1 від 10.03.2021 на суму 5000,00 грн.,ордер серія ВЕ № 1033424, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія МК № 000968.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

В даному випадку сума витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн є цілком розумною, виходячи з предмету розгляду даної справи, а саме визнання протиправним та скасування наказу. Фактичне понесення позивачем суми витрат на правову допомогу підтверджено наявними у справі доказами.

Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути пропорційним до предмету спору та співмірним до тих витрат, які поніс позивач, в зв`язку з прийняттям відповідачем протиправного рішення.

З урахуванням матеріалів справи, суд дійшов висновку, що сума витрат позивача на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн є цілком співмірною та пропорційною предмету розгляду справи.

Таким чином, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 5000,00 гривень.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (проспект Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, 39825404) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 26.11.2020 № 13243-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою".

3.Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (проспект Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованих в межах території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, відповідно доданого до клопотання викопіювання, в якому визначено бажане місце розташування земельної ділянки.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (проспект Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, 39825404) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1816,00 грн.(одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 копійок).

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (проспект Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, 39825404) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.(п`ять тисяч гривень 00 копійок).

5. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 07.05.2021