Справа № 640/21878/19
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2021-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Київ №640/21878/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А.,

при секретарі судового засідання Розуменко А.Б.,

за участю представників (самопредставників):

позивача - Наїдка Л.В.,

відповідача - Гудкова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного прова-дження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предме-та позову, просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 17.10.2019 №1113ц про звільнення позивача;

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління спеціальних розслі-дувань Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури України;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату винесення судового рішення.

Підстави позову: - відсутність в наказі правової визначеності підстав звільнення; - відсутність підстав для звільнення, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про проку-ратуру"; - не настання події, з якою пов`язано застосування цієї норми Закону; - відсутність в цьому Законі механізму переведення слідчих Генпрокуратури України до Офісу Генерально-го прокурора; - відсутність обов`язку для подачі заяви про переведення слідчого Генпрокура-тури України до Офісу Генерального прокурора; - фактичне виконання позивачем положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першо-чергових заходів із реформи органів прокуратури" щодо подання заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію; - не дотримання відповідачем вимог Закону України "Про запобігання корупції" при винесенні оскаржуваного наказу; - недотримання відповідачем порядку звільнення позивача із займаної посади.

Самопредставник відповідача Орленко А.О. подав відзив, в якому просить відмовити в позові. Підстави відмови: - відповідність процедури атестації вимогам законів України "Про прокуратуру" і "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першо-чергових заходів із реформи органів прокуратури", Порядку проходження прокурорами атес-тації, які неконституційними або нечинними не визнавались; - неподання в установлений строк заяви затвердженої форми, що є підставою для звільнення позивача; - звільнення позивача з посади прокурора, а не з адміністративної посади, тому положення ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" до нього не застосовувались; - зміст і форма заяви не мають на меті обмежити права позивача та можливості на судовий захист; - безпідставність посилань позивача на Закону України "Про запобігання корупції", який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин; - позивач відносився до прокурорів, оскільки обіймав посаду, перед-бачену п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про прокуратуру"; - поширення на слідчих вимог щодо подання заяви та проходження атестації; - рішення про звільнення містить конкретну підставу звільнення, яка визначена законом; - відсутність факту ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури не впливає на правомірність звільнення позивача; - особливості звільнення прокурорів, які є спеціальними і підлягають застосуванню, передбачають ряд обмежень і заборон щодо поширення на них вимог трудового законодавства; - позивач не може бути поновлений на посаді, яку він обіймав, оскільки з 02.01.2020 розпочав роботу Офіс Генерального прокурора, на посаду в якому можуть бути переведені прокурори лише у разі успішного проходження атестації.

Представник позивача адвокат Наїдко Л.В. подав відповідь на відзив, в якій навів додаткові обґрунтування доводам, зазначеним у позовній заяві.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача адвокат Наїдко Л.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Самопредставник відповідача Гудков Д.В. заперечив проти позову з наведених у відзиві підстав.

Заслухавши сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив публічну службу на посаді заступника начальника управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України, з якої 18.10.2019 був звільнений наказом Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 17.10.2019 №1113ц на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та відповідно до ст. 9, п. 2 ч. 2 ст. 41 цього Закону і пп. 1 п. 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (а.с. 23, 33).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697) (у редакції, чинній до 25.09.2019) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України є прокурором органу прокуратури.

Цією ж нормою (у редакції, чинній з 25.09.2019) визначено, що заступник керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора є прокурором органу прокуратури.

Згідно з п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113) до початку роботи Офісу Генерального прокурора його повноваження здійснює Генеральна прокуратура України (абз. 1).

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури (абз. 3).

Отже, з огляду на займану посаду та відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону №1697 з урахуванням п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 позивач обіймав посаду прокурора Генеральної прокуратури України.

Доводи позивача про те, що він не був прокурором, оскільки не обіймав названу посаду в Офісі Генерального прокурора, який на час його звільнення не розпочав роботу, суд відхиляє, зважаючи на положення п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113.

Доводи позивача про те, що він не був прокурором, оскільки належав до слідчих прокуратури, суд відхиляє, оскільки доказів призначення та звільнення з посади слідчого Генеральної прокуратури України позивач не надав. Надана позивачем копія рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 11.09.2019 №272-дп-19 (а.с. 42-47), проти якої заперечив відповідач у відзиві, судом не береться до уваги, оскільки не є належним доказом на підтвердження зайняття позивачем посади слідчого прокуратури.

Посилання позивача на п. 1 Перехідних положень КПК України, яким передбачено випадки здійснення повноважень щодо досудового розслідування слідчими органів прокура-тури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, суд відхиляє, оскільки вони не доводять зайняття позивачем посади слідчого Генеральної прокуратури України.

Спірні правовідносини виникли у сфері проходження публічної служби на посаді прокурора і стосуються правомірності звільнення прокурора.

Згідно із ст. 4 Закону №1697 організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом №113 запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим внесено ряд змін до Закону №1697, зокрема визначено, що систему прокуратури Украї-ни становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура (ст. 7 Закону №1697).

Прикінцевими і перехідними положеннями Закону №113 встановлено, що з дня наб-рання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України <...> вва-жаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697 (п. 6).

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України <...> можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора <...> лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом (п. 7).

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (п. 9).

Прокурори Генеральної прокуратури України <...> мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора <...>. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації (п. 10).

Пунктом 10 Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 (далі - Порядок №221), визначено, що заява подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України <...> до 15.10.2019 (включно).

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генераль-ній прокуратурі України <...> звільняються Генеральним прокурором з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697 за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України <...> у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора <...> та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію (п. 19).

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону №1697 прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Отже, неподання прокурором Генеральної прокуратури у строк до 15.10.2019 (включно) заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та намір у зв`язку з цим пройти атестацію є підставою для звільнення з посади відповідно до пп. 1 п. 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 і п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697.

Обставина подання позивачем заяви відповідної форми у встановлений строк, про що стверджує позивач, є оспорюваною і заперечується відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження подання заяви відповідної форми у встановлений строк позивач надав до суду копії заяви від 14.10.2019 (а.с. 48, 49), опису вкладення у цінний лист, наклад-ної №176 і поштового повідомлення про вручення №176 (а.с. 54-56).

Відповідач заперечує проти вказаної заяви позивача з тих підстав, що вона не відпо-відає затвердженій формі і подана після завершення строку подання заяв прокурорами Генеральної прокуратури України.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд зазначає наступне.

Щодо змісту цієї заяви, то у ній позивач просив Генерального прокурора України перевести його на адміністративну посаду, рівнозначну займаній у Офіс Генерального прокурора з часу початку його роботи для виконання службових обов`язків щодо здійснення функцій прокуратури. Також зазначив, що не заперечує проти додаткової перевірки його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності за наявності обґрунтованих підстав вважати їх невідповідними необхідному рівню прокурора Офісу Генерального прокурора чи відповідній адміністративній посаді.

Хоча, у заяві позивач прямо не зазначив про намір пройти атестацію, проте, зважаючи на визначення і предмет атестації, які наведені у п.п. 1, 5 Порядку №221, зміст заяви позивача дає суду підстави для висновку, що позивач такий намір висловив.

Щодо строку подання заяви, то відповідно до копій опису вкладення у цінний листі і накладної №176 (а.с. 54, 55) заява здана на пошту 15.10.2019 о 15:06 год., вид відправлення: Укрпошта експрес. Згідно з копією поштового повідомлення про вручення (а.с. 56) заява одержана відповідачем 16.10.2019, тобто після закінчення строку, встановленого п. 10 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 і п. 10 Порядку №221.

Положення п. 10 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 і п. 10 Порядку №221 є чітким та зрозумілим і на час виникнення спірних правовідносин неконституційним (незаконним) чи нечинним не визнавались, тому підлягали виконанню позивачем. При цьому положення Законів №1697 і №113 та Порядку №221 не визначали підстав прийняття заяв, які подані після встановленого строку.

Зважаючи на те, що позивач здав заяву на пошту в останній день строку її подання, то він міг і повинен передбачити ризики вручення її відповідачу після завершення цього строку, адже відповідно до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958, зареєстро-ваних в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за №173/24950, нормативний строк пересилання простої пріоритетної письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) у межах області та між обласними центрами України (у т.ч. для м. Києва) - Д+2, рекомендованої пріоритетної - Д+3.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недопустимість наданої позивачем копії заяви як доказу подання заяви у встановлений строк.

З огляду на ненадання позивачем належних і допустимих доказів подання Генераль-ному прокурору відповідної заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора і намір у зв`язку з цим пройти атестацію у встановлений строк - до 15.10.2019 (включно), судом встановлено наявність у відповідача законних підстав для звільнення позивача відповідно до пп. 1 п. 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 і п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697.

Вказаний висновок суду і його правова оцінка не суперечать висновку Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі №200/13482/19 і правильному застосуванню п.п. 10, 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113. У справі №200/13482/19 Верховний Суд зазначив про подання прокурором у встановлений строк заяву та висловлено намір пройти атестацію для переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі. Водночас у справі, яка розглядається, така заява подана не у встановлений строк.

Оцінюючи інші доводи і заперечення сторін, суд дійшов наступних висновків.

Суд відхиляє доводи позивача і його представника щодо правової невизначеності підстав звільнення, оскільки в оспорюваному наказі вказані конкретні правові приписи Законів №1697 і №113, відповідно до яких позивача звільнено. Згідно із ст. 4 Закону №1697 організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються, у т.ч. інши-ми законами. До таких законів відноситься і Закон №113, положення якого щодо необхіднос-ті подання у встановлений строк відповідної заяви про переведення та про проходження у зв`язку з цим атестації, а також наслідки її неподання, є чіткими і зрозумілими.

Щодо законності проведення атестації то умови і порядок проходження атестації визначені відповідним законом і прийнятим на його виконання уповноваженою особою під-законним актом, опублікованим на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України. На час виникнення спірних правовідносин Закон №113 не визнано неконституційним, а Порядок №221, не визнано незаконним та/або нечинним.

Доводи позивача і його представника щодо відсутності передбачених п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697 підстав для звільнення, з огляду на те, що за своїм статусом позивач був керівником органу досудового розслідування і відповідно до Перехідних положень КПК України слідчі органів прокуратури здійснюють досудове розслідування кримінальних справ, а також з огляду на положення п. 5 Перехідних положень Закону №1697, згідно з яким положення цього Закону поширюються на слідчих органів прокуратури до початку діяльності Державного бюро розслідувань (27.11.2018), суд відхиляє з таких підстав.

Згідно із ст. 38 КПК України органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання (ч. 1).

Досудове слідство здійснюють:

1) слідчі підрозділи:

а) органів Національної поліції;

б) органів безпеки;

в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства;

г) органів Державного бюро розслідувань;

2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупцій-ного бюро України (ч. 2).

Згідно з п. 1 Перехідних положень КПК України до дня введення в дію положень ч. 4 ст. 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі орга-нів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених ч. 4 ст. 216 цього Кодексу.

У разі неможливості закінчити досудове розслідування у таких провадженнях до спливу дворічного строку, а так само за наявності інших передбачених законом підстав питання про доручення його здійснення іншим органам досудового розслідування вирі-шується в установленому цим Кодексом порядку. Передача кримінальних проваджень до Державного бюро розслідувань здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про Державне бюро розслідувань".

До дня введення в дію ч. 4 ст. 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування передбачених нею злочинів здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом.

Після введення в дію ч. 4 ст. 216 цього Кодексу розпочаті слідчими органів прокура-тури кримінальні провадження продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, до закінчення досудового розслідування, але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур.

Згідно з п. 5 Перехідних положень Закону №1697 положення цього Закону, в т.ч. ст. 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Як було встановлено судом, позивач обіймав посаду прокурора Генеральної прокура-тури України відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону №1697. Позивач не надав до суду доказів, які б свідчили про його призначення і звільнення з посади слідчого Генеральної прокуратури України.

Посилання позивача на функції структурного підрозділу, заступником керівника якого він був, не свідчать про те, що позивач обіймав посаду слідчого, тому не спростовують заперечень відповідача щодо належності посади позивача до прокурорів.

З цих же мотивів суд відхиляє твердження позивача і його представника щодо відсут-ності механізму переведення слідчих Генеральної прокуратури України до Офісу Генераль-ного прокурора, відсутності обов`язку для подачі заяв про переведення слідчими та недотри-мання вимог КЗпП України при звільненні позивача. Крім того, такі твердження частково суперечать абз. 2 п. 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113, яким визначено, що слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України <...> можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора <...> лише у разі успішного проходження ними атестації, яка прово-диться у порядку, передбаченому цим розділом. Тобто на слідчих поширюються вимоги щодо подання заяв про переведення до Офісу Генерального прокурора.

Суд відхиляє доводи позивача і його представника щодо ненастання події, з якою пов`язано застосування п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697, а саме ліквідації Генеральної прокура-тури України, оскільки дана обставина не вплинула на наявність чи відсутність підстав для звільнення позивача. Вказана у наказі підстава звільнення позивача поширена законом й на випадки неподання прокурором у встановлений строк відповідної заяви.

Суд відхиляє доводи позивача і його представника про порушення норм КЗпП Украї-ни при звільненні позивача, оскільки згідно з ч. 5 ст. 40 цього Кодексу, внесеною Законом №113, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті <...> встановлюються законом, що регулює їхній статус. При вирішенні даної справи застосуванню підлягають саме положення Закону №113, які є спеціальними до спірних правовідносин.

Суд відхиляє доводи позивача і його представника щодо порушення відповідачем ст. ч. 3 ст. 53 Закону України "Про запобігання корупції" при його звільненні, зважаючи на таке.

Згідно із ст. 44 Закону України від 14.10.2014 №1700-VII "Про запобігання корупції" особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, незважаючи на приватні інтереси, утримуються від виконання рішень чи доручень керівництва, якщо вони суперечать закону (ч. 1).

Особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, самостійно оцінюють правомірність наданих керівництвом рішень чи доручень та можливу шкоду, що буде завдана у разі виконання таких рішень чи доручень (ч. 2).

У разі отримання для виконання рішень чи доручень, які особа, зазначена у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, вважає незаконними або такими, що становлять загрозу охоронюваним законом правам, свободам чи інтересам окремих громадян, юридичних осіб, державним або суспільним інтересам, вона повинна негайно в письмовій формі повідомити про це керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому вона працює, а виборні особи - Національне агентство (ч. 3).

Як визначено у ч. 1 ст. 53 Закону України "Про запобігання корупції", особа, яка надає допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривач), - особа, яка за наявності обґрунтова-ного переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог цього Закону іншою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 53 цього Закону особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.

Судом встановлено, що позивач подав на ім`я Генерального прокурора заяву від 14.10.2019 про неможливість виконання вимог наказу Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 (а.с. 50-53), в якій повідомляє про невідповідність затвердженого ним Порядку №221 вимогам Конституції України та Закону №113, зазначає, що такі дії містять ознаки злочину, тому є достатньою підставою утриматись від їх виконання.

Згідно з копіями опису вкладення у цінний лист, накладної №176 і пошто-вого повідомлення про вручення №176 (а.с. 54-56) дана заява здана на пошту 15.10.2019 разом із заявою від 14.10.2019 про переведення до Офісу Генерального прокурора і одержана уповноваженою на отримання поштової кореспонденції особою відповідача 16.10.2019.

У відзиві відповідач зазначив про відсутність порушень вимог Закону України "Про запобігання корупції" і звільнення позивача з передбачених законом підстав. Проти заяви позивача щодо неможливості виконання Порядку №221 відповідач заперечень не навів.

Дослідивши копію заяви позивача, судом встановлено, що вона не містить відомостей про вчинення Генеральним прокурором корупційного діяння, а також не зазначено про отри-мання позивачем від Генерального прокурора на виконання конкретних рішень чи доручень, які б суперечили вимогам Закону України "Про запобігання корупції". Заява позивача сто-сується невідповідності, на його думку, вимогам Конституції і законів України Порядку №221, який є нормативно-правовим актом.

З огляду на зміст цієї заяви у суду відсутні підстави вважати позивача викривачем у розумінні ч. 1 ст. 53 Закону України "Про запобігання корупції".

Враховуючи це, а також те, що проходження атестації стосувалось усіх прокурорів, а не лише позивача, і те, що підстава його звільнення визначена законом і застосована до нього у зв`язку з неподанням відповідної заяви про переведення у встановлений строк, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, у суду відсутні підстави для висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між поданням позивачем заяви від 14.10.2019 (а.с. 50-53) та подальшим його звільненням.

Відтак, доводи позивача про порушення відповідачем вимог ст. 53 Закону України "Про запобігання корупції" при його звільненні є безпідставними.

Оцінивши усі суттєві доводи сторін і надані ними докази, суд вважає доводи позивача щодо неправомірності рішення про його звільнення необґрунтованими і відхиляє їх.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов висновку про правомірність оспорюваного рішення про звільнення позивача і відсутність передбачених ст. 2 КАС України підстав для визнання його протиправним і скасування, тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Оскільки судом встановлено правомірність звільнення позивача і відмовлено у задово-ленні основної позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, то у задоволенні решти похідних вимог про поновлення позивача, стягнення середнього заробітку слід відмовити також.

Підсумовуючи усе вищевикладене, суд зазначає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 90, 241-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач: ОСОБА_1 ;

АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Офіс Генерального прокурора;

01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.05.2021.

Суддя Д.А. Костенко