Справа № 160/530/21
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року Справа № 160/530/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки
про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, -
14.01.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому позивач просить:
- стягнути з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби за 13 років календарної військової служби в розмірі 95 016,12 грн.;
- стягнути з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 за затримку розрахунку при звільнені 36 544,62 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідач при звільненні позивача з військової служби не виплатив одноразову грошову допомогу за 13 років календарної військової служби. Також, у зв`язку з невиплатою вказаної грошової допомоги позивач вважає, що відповідачем повинно бути сплачено виплату за затримку розрахунку при звільненні. З огляду на вказане, позивач просив задовольнити позовні вимоги.
20.01.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
09.02.2021 року від Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що відповідачем було виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% грошового забезпечення за три повних календарних роки. Також вказано, що позивачем помилково ототожнено трудові відносини та правовідносини пов`язані з проходженням військової служби, одноразова грошова допомога не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби в Збройних Силах України, то несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, вказано, що відповідач не є самостійним розпорядником коштів, відповідачем визначається розмір необхідних коштів при звільненні, що відповідачем і було зроблено, а виплата можлива лише після надходження відповідних коштів. З огляду на вищевказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 26.02.2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт на проходження військової служби.
Відповідно до витягу із наказу військового комісара Новомосковського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки №113 від 07.10.2020 року старшину ОСОБА_1 , інструктора відділення рекрутингу та комплектування Новомосковського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області, звільненого наказом військового комісара Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 05.10.2020 року № 35-РС (по особовому складу) у запас відповідно пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), вважати таким, що справи та посаду здав. З 07 жовтня 2020 року позивача виключено із списків особового складу Новомосковського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Соборного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Дніпра.
Вислуга років у Збройних Силах становить: загальна 15 років 02 місяців, календарна 13 років 01 місяців, пільгова 02 рік 01 місяців.
Також, відповідно до вказаного наказу вирішено виплатити: щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 95% до посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 жовтня по 07 жовтня 2020 року, компенсацію за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2020 роки, одноразову грошову допомогу по звільненню за три календарні роки, грошову компенсацію вартості за недоотримане речове майно.
11.12.2020 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про здійснення розрахунку та виплати одноразову грошову допомогу при звільненні.
22.12.2020 року відповідач листом №6/3/576 у відповідь на вказане звернення позивача повідомив, що останньому була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу, який склав повних три роки, по 50% від місячного грошового забезпечення за кожний повний прослужений рік. За попередні роки служби грошова допомога при звільненні повинна бути виплачена у військових частинах (установах) в яких позивач проходив службу.
У позовній заяві вказано, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не виплачено одноразову грошову допомогу за 13 років календарної військової служби в розмірі 95 016,12 грн., що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 2статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до п. 1 частини 1статті 3 вказаного Закону, його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Так, статтею 15 Закону №2011-XII встановлені умови виплати одноразової грошової допомоги.
Зокрема, ч. 2 цієї статті передбачено, що військовослужбовцям у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Таким чином, при повторному звільненні попередній період служби до вислуги років для отримання одноразової грошової допомоги не зараховується. Такий період зараховується лише тим особам, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Аналогічні приписи містяться у пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».
З аналізу статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Постанови №393 від 17 липня 1992 року №393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
При цьому, обов`язковою умовою для такої виплати є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років з дня його останнього зарахування на службу, оскільки саме від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстав звільнення військовослужбовця залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.
Отже, положеннями статті 15 Закону №2011 та пункту 10 Постанови №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, а саме не набуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
З огляду на викладене, у разі якщо особа, при попередньому звільненні набула право на отримання такої допомоги, такий період не враховується при виплаті грошової допомоги при наступному звільненні.
Отже, спірним у даній справі є наявність у позивача права на отримання грошової допомоги при звільненні у 2020 році з урахуванням попереднього терміну служби в Збройних Силах України, органах внутрішніх справ.
Так, дослідивши послужний список позивача, судом встановлено, що у період з 21.11.1987 року по 21.12.1989 року позивач проходив службу в Радянській Армії, з 22.03.1990 року по 17.05.1996 року в відділі внутрішніх справ Харцизького міськвиконакому Донецької області, з 23.07.2015 року по 27.10.2016 року призваний на військову службу Жовтневим РВК м.Дніпропетровська, з 26.02.2017 року по 07.10.2020 року проходив військову службу за контрактом.
Так, судом встановлено, що при попередніх звільненнях в інших місцях служби одноразова грошова допомога позивачу не виплачувалась, оскільки на час попереднього звільнення, а саме 27.10.2016 року позивач не набув права на отримання такої допомоги, оскільки була відсутня вислуга 10 календарних років.
До моменту проходження служби у відповідача, вислуга позивача складала 9 років 6 місяців 2 дні. Отже, з урахуванням проходження позивачем служби у відповідача (три роки), вислуга складала більше 10 календарних років служби лише під час проходження військової служби у відповідача.
Також, згідно матеріалів справи, не знайшло свого підтвердження посилання відповідача отримання позивачем одноразової грошової допомоги, при звільненні в запас 27.10.2016 року.
Суд зазначає, що на день звільнення з військової служби позивач мав вислугу більше 10 років, а саме 13 років 01 місяць, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з наказу про звільнення позивача, а тому відповідно до вищезазначених вимог законодавства мав право на отримання грошової допомоги з урахуванням попереднього терміну служби в Збройних Силах України та органах внутрішніх справ.
Враховуючи вищевикладені обставини, керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, які передбачають можливість виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням періоду попередньої служби.
Вирішуючи питання про спосіб відновлення права позивача, суд вважає, що в даному випадку заявлений позивачем спосіб, а саме стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 13 років календарної військової служби, не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем одноразова грошова допомога при звільненні позивачу не нараховувалася, а суд не наділений повноваженнями здійснювати таке нарахування.
Водночас з метою повного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 13 (тринадцять) календарних років військової служби.
Щодо вимог про стягнення одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби за 13 років календарної військової служби та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Тобто, виходячи з наведених вимог закону, виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку можлива лише у разі відсутності спору про її розмір. У даному ж випадку між сторонами існує спір про право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки відповідач взагалі заперечує проти права позивача на отримання такої допомоги.
Таким чином, враховуючи, що на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не нарахована, а вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену статтею 117 КЗпП України, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №120/1407/19.
Крім того, суд звертає увагу, що після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Щодо судового збору, то суд зазначає, що позивач звільнений від його сплати як учасник бойових дій.
Керуючись ст.ст. 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням періоду попередньої служби.
Зобов`язати Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 13 (тринадцять) календарних років військової служби.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв