Справа № 160/17421/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
при секретарі судового засіданняФедуркіній А.В.
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_1., Бісерова І.А., Бурашнікова О.С.
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, у якому позивач просить:
- визнати протиправними дії директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_3 по виданню наказу від 27.11.2020 №150 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі з 30.11.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису.
- визнати протиправним та скасувати наказ територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, від 27.11.2020 №150 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі з 30.11.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису.
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді з 01.12.2020.
- стягнути з територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12,2020.
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі або на рівнозначній посаді, та стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
- стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень
В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що останню попередженно про наступне вивільнення, проте, не ознайомлено з наказом від 15.10.2020 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 № 202дск «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі». Рівнозначну або нижчу вакантні посади безпідставно не запропоновано.
Крім того, на думку позивача, оскаржуваний наказ про звільнення прийнято на підставі, не визначеній у ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки відбулась трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, зі зміною назви, без скорочення штату, що не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її походження.
Крім того, оскаржений наказ про її звільнення підписано особою, яка не мала права його підписувати, тому позивач вважає, що наявні усі підстави для задоволення позову, у зв`язку з чим остання звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року судом вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче провадження призначено на 25 лютого 2021 року.
В подальшому розгляд справи перенесено на 11.03.2021 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року продовжено підготовче провадження, судове засідання призначено на 06 квітня 2021 року.
16.02.2021 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому останнім зазначено, що наказом ТУ ДБР у місті Мелітополі від 27.11.2020 № 150 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у місті Мелітополі з 30.11.2020 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного запису.
У даному випадку зі змісту оскаржуваного наказу чітко вбачається правова підстава звільнення позивача.
Позивач, перебуваючи на посаді головного спеціаліста сектору кадрової роботи та державної служби, за змістом своїх посадових обов`язків працювала із вищезазначеними наказами, оскільки саме на сектор кадрової роботи та державної служби покладено обов`язок щодо персонального попередження працівників ТУ ДБР у місті Мелітополі, посади яких скорочуються про наступне вивільнення. Тож, позивач мала безпосередній доступ до зазначених наказів і була знайома із їх змістом. Крім того, враховуючи статтю 87 Закону України "Про державну службу" відповідач не зобов`язаний доводити їх під підпис позивачу.
На думку відповідача, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі.
15 квітня 2021 року відповідачем надані додаткові пояснення, де останнім зазначено, що у Державному бюро розслідувань відбулися значні зміни, зокрема, зміни правового статусу та в структурі органу. На час винесення відповідачем оскаржуваного наказу норми частини другої статті 40 КЗпП України щодо переведення за згодою працівника на іншу роботу та частини другої статті 49-2 КЗпП України про переважне право залишення на роботі, на позивача, як державного службовця не поширювались. При цьому, статтею 87 Закону України «Про державну службу» не передбачено обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі.
Вимоги про встановлення відсутності у директора ТУ ДБР у м. Мелітополі повноважень для одноосібного прийняття та реалізації рішень щодо призначення на посади та звільнення державних службовців в Державному бюро розслідувань не підлягають задоволенню, оскільки спір щодо відсутності компетенції (повноважень) допускається виключно між суб`єктами владних повноважень.
На думку представника відповідача, ТУ ДБР у м. Мелітополі не допущено порушень, що полягають у ненаданні позивачу при звільненні пропозицій щодо зайняття іншої посади. Крім того, правових підстав для незастосування діючих на момент виникнення правових правовідносин норм Закону України «Про державну службу», що регламентували процедуру вивільнення державних службовців, або ж застосування норм в інший спосіб не передбачений законом, у ТУ ДБР у м. Мелітополі не було.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечував.
Заслухавши представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Наказом територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, (далі - ТУ ДБР у м. Мелітополі) від 24.01.2020 № 01 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Мелітополі з 27.01.2020 як визначену переможцем конкурсу та такою, що відповідає кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності на займану посаду згідно з рекомендації Внутрішньої конкурсної комісії.
Наказом Державного бюро розслідувань №476-ос від 29.07.2020 позивачу присвоєно 9 (дев`ятий) ранг державного службовця.
Під час служби на посаді головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби жодних нарікань, зауважень, претензій до виконуваної позивачем роботи від керівництва ТУ ДБР у м. Мелітополі на адресу позивача не надходило. До роботи ставилась сумлінно, відповідально, дотримуючись вимог закону та правил етики державного службовця, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, неодноразово виконувала обов`язки завідувача сектора кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Мелітополі на час перебування завідувача сектора ОСОБА_2 у відпустці.
Із вказаним попередженням позивача ознайомлено 30.10.2020, проти чого позивач не заперечує.
Оцінювання результатів службової діяльності державного службовця позивач пройшла 13.11.2020 та за результатами такого оцінювання отримала оцінку «позитивно». Зауважень або відмови у затвердженні відповідного висновку від суб`єкта призначення не надходило.
Листом Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.11.2020 № О-3250/ез/17-09-20 на звернення позивача від 11.11.2020 та 24.11.2020 про переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби або на іншу вакантну посаду відмовлено, з посиланням на те, що чинним законодавством України передбачено право, а не обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю вакантну посаду.
Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 27.11.2020 №150 о/с ОСОБА_1 , звільнено з посади головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 30.11.2020, з формулюванням: «у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису».
Не погодившись з діями відповідача щодо не запропоновання відповідачем рівнозначну або нижчу вакантні посади та з наказом про звільнення, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба, це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу», посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.
Положеннями п.17 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дія цього Закону не поширюється на: осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.
Положеннями ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.
Отже, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно з Законом України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру згідно з Законом України «Про Державне бюро розслідувань» встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливі щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань.
Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.
Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення (ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу»).
12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.
Так, відповідно до статті 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.
Наказом Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року №1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.
До структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Третє управління організації досудових розслідувань (управління з розслідування військових злочинів).
Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.
Водночас, 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27 грудня 2019 року та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Так, згідно зі статтею 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Тобто, відбулась змінена правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
Статтею 91 Закону України «Про державну службу» визначено особливості проходження державної служби в окремих державних органах.
Особливості вступу, проходження та припинення державної служби у Апараті Верховної Ради України, державних органах, зазначених у частинах першій, восьмій - десятій цієї статті, інших органах системи правосуддя, дипломатичної служби, правоохоронних, митних та податкових органах регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством у відповідній сфері (ч.11 ст.91 Закону України «Про державну службу»).
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (тут і далі - у чинній редакції), систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).
З викладених норм вбачається, що працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).
При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі, на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про Державне бюро розслідувань».
Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:
1. Центральний апарат:
Головне слідче управління
Головне оперативне управління
Головне оперативно-технічне управління
Управління внутрішнього контролю
Управління забезпечення особистої безпеки
Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках
Управління правового забезпечення
Управління міжнародного співробітництва
Управління кадрової роботи та державної служби
Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації
Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку
Управління забезпечення діяльності
Управління інформаційних технологій
Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації
Відділ організаційно-аналітичного забезпечення
2. Територіальні управління:
Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області
Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області
Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області
Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь
Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області
Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області
Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.
3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.
В даному випадку, указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.
Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» затверджено структуру та штатну чисельність територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, зокрема, структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі штатною чисельністю 75 штатних одиниць.
Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 року № 202дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 3 територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, та введено в дію з 01.12.2020 року.
У новому штатному розписі посади, з якої звільнено позивача головного спеціаліста сектора кадрової роботи та державної служби не має.
Наказом Державного бюро розслідувань від 22.10.2020 року № 135 о/с «Про попередження працівників» наказано п.1 попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, посади яких з 01.12.2020 року, з 23.12.2020 року, 04.01.2021 року та з 01.02.2021 року скорочуються, про наступне вивільнення.
Відповідно до пункту 1 наказу ТУ ДБР у місті Мелітополі від 22.10.2020 № 135 о/с «Про попередження працівників» сектору кадрової роботи персонально попереджено працівників ТУ ДБР у місті Мелітополі про вивільнення працівників, посади яких з грудня 2020 року скорочуються, зокрема, посада головного спеціаліста сектору кадрової роботи та державної служби ОСОБА_1 зазначена у додатку 1 наказу ТУ ДБР у місті Мелітополі від 10.2020 №135 о/с, з яким остання ознайомлення 30.10.2020 року під підпис, що підтверджується матеріалами справи.
Також, позивач на виконання вищезазначеного наказу була письмово попереджена про наступне вивільнення скорочення її посади з 01.12.2020 (попередження від 22.10.2020 з підписом про ознайомлення позивача наявне в матеріалах справи).
Відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, позивача повідомлено про майбутнє звільнення з державної служби по закінченню 30 календарних днів з дня його повідомлення.
По закінченню відповідного строку позивача звільнено з державної служби на підставі п. 1 ч.1, 4 ст. 87. ст. 89 Закону України «Про державну службу».
Між тим, як вбачається із зібраних матеріалів справи та наданих сторонами пояснень, при звільненні позивача зі служби суб`єктом владних повноважень не запропоновано позивачу жодної вакантної посади у його новоутвореному структурному підрозділі.
Стосовно посилань позивача на те, що зміни до статті 87 Закону України «Про державну службу» є дискримінаційними, суд зазначає наступне.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.
Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України «Про державну службу», який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Однак, суд наголошує, що положеннями частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд робить висновок про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

В даному випадку, з аналізу викладених положень Закону України «Про держану службу», вбачається що станом на момент звільнення позивача зі служби законодавцем передбачено у якості підстави для припинення державної служби факт скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

При цьому, норми ст.87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Стосовно тверджень позивача про протиправність наказу про звільнення від 27.11.2020 року № 150 о/с, оскільки останній підписано директорорм ТУ ДБР а м. Мелітополі ОСОБА_3, який не є суб`єктом призначення у розумінні ст. 87 Закону України «Про державну службу», суд зазначає наступне.

Законом України "Про державну службу" визначено дефініції "суб`єкт призначення" та "керівник державної служби".

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 2 Закону України " Про державну службу" керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України " Про державну службу" визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 12 Закону України "Про державної служби" директор Державного бюро розслідувань, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, затвердженого наказом ДБР від 29. 12.2020 № 875 директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає директор ДБР.

Статтею 87 Закону України "Про державну службу" визначено, що звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби.

На підставі вищевикладеного, вбачається, що директор ТУ ДБР у м. Мелітополі ОСОБА_3 є суб`єктом призначення державних службовців. Тож, наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі від 27.11. 2020 № 150 о/с виданий у межах наданих повноважень та перевірка даного наказу не входить до предмету спору у даній справі і, як наслідок, суд позбавлений можливості надати йому відповідну правову оцінку.

Водночас, суд вважає доречними твердження позивача, що відповідач не обґрунтував належними та допустимими доказами, що кваліфікаційні вимоги та обов`язки посади, яку займала позивач та на яку вона просила її перевести, є різними, тому не приймає їх до уваги.

З огляду на те, що на позивача при звільненні, поширюються вимоги Закону України «Про державну службу», то не має необхідності досліджувати процес зміни статусу Державного бюро розслідування , як правоохоронного органу, так як у межах спірних правовідносин позивач мав статус державного службовця, склала Присягу державного службовця , а тому при здійсненні перевірки правомірності її звільненя зі служби за Законом України «Про державну службу» суду необхідно чи дотримано суб`єктом призначення гарантій проходження державної служби та вимоги загального трудового законодавства.

Як зазначено вище, структурний підрозділ Державного бюро розслідувань ,у якому проходила службу позивач до звільнення, ліквідовано і ,як наслідок, скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі , тому скорочення посади державної служби, яку обіймала позивач , є достатньою підставлю для звільнення зі служби.

Проаналізувавши обставини справи та норми чинного законодавства на момент звільнення позивача зі служби, суд зробив висновок, що чинними на момент звільнення позивача зі служби приписами Закону України «Про державну службу» передбачено лише право, а не обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю вакантні посади у відповідному органі.

При цьому, суд не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин приписи загального трудового законодавства ,якими передбачено обов`язок роботодавця пропонувати працівникові іншу роботу у разі його організаційної структури, так як спірні правовідносини у цій частині врегульовано Законом України «Про державну службу» ,який є спеціальним нормативно-правовим актом.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене та приписи ст. 8 КАС України, згідно з якої усі учасники адміністративного процесу є рівними і ст. 9 КАС України, згідно з якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд зробив висновок, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 73-77, 241-246, 255, 295 КАС , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( 52005, с. Слобожанське, Дніпровського району Дніпропетровської області) до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (72316, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89, ) про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 28 квітня 2021 року.

Суддя С.В. Ніколайчук