Справа № 460/169/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/169/20 пров. № А/857/4183/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року (головуючої судді Друзенко Н.В., ухвалене у письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне) у справі №460/169/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.01.2020 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області якому просить визнати за позивачем право на отримання 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру згідно з статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з часу призначення пенсії, визнати незаконними і протиправним дії відповідача щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку та виплати 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру відповідно до статей 50, 54 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з часу призначення пенсії, зобов`язати відповідача з часу призначення пенсії здійснити позивачу перерахунок та виплату з урахуванням проведених виплат, який би відповідав розміру 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язати відповідача нарахувати позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати позивачу належної державної та додаткової пенсії з урахуванням проведених виплат, які були нараховані відповідно до постанови Володимирецького районного суду від 10.12.2009, яка частково змінена постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 по справі №2-а-2049/09, однак своєчасно не виплачені, зобов`язати відповідача на донараховану суму державної пенсії, додаткової пенсії та на щомісячну грошову допомогу нарахувати позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплат позивачу належної державної та додаткової пенсії з урахуванням проведених виплат, які відповідач своєчасно не нарахував та не виплатив з часу призначення пенсії.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, викладену в листі від 19.12.2019 № Н-4261/07.1-59. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, донарахованої на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2009 по справі № 2-а-2049/09 (16875/10/9104) за період з грудня 2010 року по місяць, що передує місяцю виплати. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум, державну пенсію по другій групі інвалідності згідно із частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність). В задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. При цьому, просить застосувати до даних правовідносин, що заявлені у позові норми ст.ст. 3, 8, 21, 22, 64 Конституції України, як норми прямої дії, звернутись до Конституційного суду України для роз`яснення на відповідність нормам ст.ст. 3, 8, 21, 22, 64 Конституції України норм законів та підзаконних актів на які посилається відповідач та суд першої інстанції, як підставу відмови та відсутності у позивача права на отримання пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку тому, що відповідач незважаючи на постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.12.2009 та Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 по справі № 2-а-2049/09 надалі продовжує не виплачувати пенсійні виплати у розмірах визначених вказаними постановами.

Не погодившись з прийнятим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі №460/169/20 повернуто скаржнику, оскільки не усунуто недоліків апеляційної скарги.

Колегія суддів враховує, що судове рішення щодо задоволеної частини позовних вимог сторонами не оскаржується, то згідно із положеннями частини 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) воно не підлягає апеляційному перегляду.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі №460/169/20 та ухвалою суду від 01.04.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.12.2009 по справі № 2-а-2049/09 визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області по відмові в перерахунку пенсії і додаткової пенсії ОСОБА_1 , як постраждалій від наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інваліду другої групи, починаючи з 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області зробити перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії та донарахування пенсії в період з 01 листопада 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 10 грудня 2009 року, виходячи із розрахунку 8 мінімальних розмірів державної пенсії за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 75% від встановленого законодавством мінімального розміру державної пенсії за віком, передбачених ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосувавши розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та виплатити ОСОБА_1 недоотримані нею за вказані періоди суми пенсії з урахуванням фактично здійснених виплат.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.12.2009 по справі № 2а-2049/09 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області у перерахунку пенсії позивачки ОСОБА_1 відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного згідно із ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 30 листопада 2008 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області провести перерахунок пенсії позивачки ОСОБА_1 починаючи з 30 листопада 2008 року відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з розміру основної (державної) пенсії не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії 75 % від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, що визначається згідно із ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Володимирецькому районі Рівненської області виплатити позивачці ОСОБА_1 у зв`язку із проведенням вищевказаного перерахунку пенсії, недоотримані суми пенсії починаючи з 30 листопада 2008 року з урахуванням проведених у цей час виплат.

Постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 набрала законної сили 14.10.2010 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/53009633).

На виконання вищезазначених рішень суду відповідачем винесено розпорядження за № 114859 від 21.12.2010 та проведено перерахунок пенсії позивача і здійснено нарахування коштів в сумі 94204,12 грн., що підтверджується відповідним розпорядженням та протоколом.

За даними відповідача, фактично виплату пенсії в сумі 94204,12 грн. проведено в червні 2011 року.

Також судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала унаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), має другу групу інвалідності по захворюванню, яке пов`язане з Чорнобильською катастрофою та перебуває на обліку у відповідача.

У відповідь на письмову заяву позивача відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати компенсації. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких сплачується компенсація. Крім того, вказав, що нараховував і виплачував основну державну пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах, визначених постановами КМУ №745 від 06.07.2011 та №1210 від 23.11.2011, а також вказав про відсутність підстав для проведення виплат у розмірах, які передбачалися статтями 50, 54 Закону №796-XII у редакції, яка діяла на момент виникнення права на отримання пенсії, з огляду на втрату нею чинності.

Не погоджуючись із позицією відповідача, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково в частині визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, викладену в листі від 19.12.2019 № Н-4261/07.1-59, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, донарахованої на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2009 по справі № 2-а-2049/09 (16875/10/9104) за період з грудня 2010 року по місяць, що передує місяцю виплати, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум, державну пенсію по другій групі інвалідності згідно із частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком (виходячи з розміру визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність), в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати з моменту призначення пенсії та виплатити ОСОБА_1 згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основну державну щомісячну пенсію в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, розраховуючи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на рівні прожиткового мінімуму, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі Закон №796-XII).

Відповідно до статті 49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно із частиною 4 статті 54 Закону №796-XII (в редакції від 09.07.2007 - згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008), в усіх випадках розміри державної пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

Частиною 1 статті 50 Закону №796-XII (в редакції від 09.07.2007 - згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008), передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах: - інвалідам I групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком; - інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком; - інвалідам III групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Вихідним критерієм розрахунку державної і додаткової пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої, згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» №3491-VI від 04.06.2011 (який набрав чинності 19.06.2011) розділ VІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким встановлено, що у 2011 році, зокрема, норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнано такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

З метою реалізації вказаних положень закону постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 були визначені мінімальні розміри пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також розмір щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» (який набрав чинності 01.01.2012), норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року визначено, що в аспекті конституційного подання положення частини 2 статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» (який набрав чинності 01.01.2013) встановлено, що у 2013 році норми і положення, зокрема статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що визначення порядку та розмірів виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у 2011, 2012 та 2013 бюджетних роках делеговано Кабінету Міністрів України.

У відповідності до пункту 3 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.

Судом встановлено, що на виконання судових рішень у справі №2-а-2049/09 відповідачем з 30.11.2008 проведено перерахунок пенсії позивача та здійснювалося нарахування основної державної щомісячної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, розраховуючи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на рівні прожиткового мінімуму, згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За даними відповідача таке нарахування на виконання судових рішень проводилося до 31.08.2011.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунку пенсії позивача згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту призначення пенсії.

Слід зазначити, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 по справі № 2а-2049/09, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про проведення перерахунку пенсії згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 2006-2009 роки.

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо вимог позивача в частині нарахування та виплати основної державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю після 2014 року, то суд враховує наступне.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті, що нарахування та виплата позивачу основної державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених статями 50, 54 Закону №796-XII, з 1 січня 2016 року здійснювалися у відповідності до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №1210 від 23.11.2011.

Відповідно до статті 63 Закону №796-XII, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством. Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України.

Відповідно до частини 1 статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.

1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII від 28.12.2014, пунктом 63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнений пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що вказані вище положення Закону №79-VIII не були визнанні неконституційними.

Таким чином, суд констатує, що із набуттям чинності Закону №79-VIII, Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру виплат передбачених, зокрема, статями 50, 54 Закону № 796-XII.

Враховуючи вищевикладене, також суд вважає, що виплачуючи позивачу з 1 січня 2016 року основну державну пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачені статтями 50, 54 Закону №796-XII у порядку та розмірах, встановлених Порядком №1210, відповідач діяв правомірно та, відповідно, жодним чином не порушив законні права та інтереси позивача щодо належного соціального забезпечення.

Аналогічна правова позиція щодо визначення розмірів пенсійних виплат, передбачених відповідними статтями Закону №796-XII, з 1 січня 2016 року висловлена Верховним Судом в постановах від 21.02.2018 по справі № 619/2262/17, від 19.06.2018 по справі №344/14522/17 та від 06.11.2018 по справі №303/6762/16-а.

Суд зазначає, що як слідує зі змісту рішення Конституційного Суду України, норми статей 50, 54 Закону №796-XII не були предметом розгляду відповідного конституційного подання. Тобто, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 правозастосування статей 50, 54 Закону №796-XII, жодним чином не змінилося.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплачувати позивачу державну пенсію по другій групі інвалідності у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 1 січня 2016 року, є безпідставними, спростовуються наведеними вище положеннями чинного законодавства, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

Позовна вимога про визнання за позивачем право на отримання 8 мінімальних пенсій за віком, 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру згідно з статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з часу призначення пенсії до задоволення не підлягає, оскільки таке право підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, якими зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача з врахуванням статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача на донараховану суму державної пенсії, додаткової пенсії та на щомісячну грошову допомогу нарахувати позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплат позивачу належної державної та додаткової пенсії з урахуванням проведених виплат, які відповідач своєчасно не нарахував та не виплатив з часу призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Тобто, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

У рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Верховний Суд України у постанові від 10.04.2012 у справі №21-1115во10 зазначає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що оскільки відповідач на виконання вказаного рішення ще не здійснив нарахування відповідних виплат, то вимога про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплат позивачу належної державної та додаткової пенсії з урахуванням проведених виплат, які відповідач своєчасно не нарахував та не виплатив є передчасною та до задоволення не підлягає.

Щодо посилань позивача на те, що зміни в редакції Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», звужують права громадян та суперечать Конституції України, колегія суддів зазначає, що вказані зміни не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому є чинними та обов`язковими для виконання.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини «Валентина Ніканорівна Великода проти України» від 03 червня 2014 року (заява № 43331/12) зазначено про те, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акта, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. Зменшення розміру пенсії могло бути обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася Україна.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічний висновок міститься у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи позивача стосовно протиправного припинення виплати позивачу основної та додаткової пенсії у розмірі, встановленому судовим рішенням, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, правових висновках Конституційного Суду України, Європейського суду з прав людини та є безпідставними, висновки суду першої інстанції в частині оскарження зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Щодо застосування до даних правовідносин, що заявлені у позові норми ст.ст. 3, 8, 21, 22, 64 Конституції України, як норми прямої дії та звернення до Конституційного суду України для роз`яснення на відповідність нормам ст.ст. 3, 8, 21, 22, 64 Конституції України норм законів та підзаконних актів на які посилається відповідач та суд першої інстанції, як підставу відмови та відсутності у позивача права на отримання пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та 75% додаткової пенсії від її мінімального розміру, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 7 КАС України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Проте, колегія суддів не дійшла до висновку що закон чи інший правовий акт, який застосовано при розгляді даної справи, суперечить Конституції України, а тому підстави для звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі №460/169/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль