Справа № 160/1294/21
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2021 року Справа № 160/1294/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги
про визнання протиправним та скасування наказу, -
26.01.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про визнання протиправним та скасування наказу Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №1241/13-від від 11.11.2020 року «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 ».
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач звернувся до відповідача із заявою про надання безоплатної вторинної правової допомоги, при цьому наказом №1241/13-від від 11.11.2020 року позивачу відмовлено, у зв`язку з тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертався за наданням безоплатної вторинної правової допомоги. Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем не застосовано при здійсненні своїх повноважень прямої дії Конституції України. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги.
27.01.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 27.01.2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
03.02.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
25.02.2021 року від Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що оскаржуваний позивачем наказ винесено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки позивач використав всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертався за наданням безоплатної вторинної правової допомоги, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
09.03.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що відповідач не навів аргументів щодо незастосування Конституції України, яка має вищу юридичну силу.
24.03.2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких вказано, що існує чинний закон, який регулює відносини у сфері надання безоплатної правової допомоги, який визначає порядок надання такої допомоги і у відповідності до такого закону було винесено оскаржуваний наказ. Складання документів до ЄСПЛ не є національним засобом захисту.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правової допомоги з питань підготовки процесуальних документів для звернення до Європейського суду з прав людини, оскільки не виконуються рішення районного, апеляційного та Верховного Суду.
11.11.2020 року Дніпровським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до пункту 1 частини першої статті 17, частини четвертої статті 19, пункту 5 частини першої статті 20 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» винесено наказ №1241/13-від про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правової допомоги.
Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Конституції України, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 3.1 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) зазначено, що відповідно до Конституції України утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3).
У розділі II Основного Закону України закріплено не лише основні права і свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод (частина друга статті 22), неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64), забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (частина третя статті 8, частини друга, п`ята статті 55).
Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті "кожен має право на правову допомогу" поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України. Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 21, частини перша, друга статті 24 Основного Закону України).
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 також передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.
Законом, що визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, є Закон України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року №3460-VI (далі - Закон №3460-VI).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.
Статтею 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених вказаним Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо середньомісячний сукупний дохід їхньої сім`ї нижчий суми прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення, інваліди, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі менше двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб, - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою статті 13 вказаного Закону.
Статтею 15 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що суб`єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є: центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги та адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про надання безоплатної вторинної правової допомоги» у разі звернення особи про надання одного з видів безоплатної вторинної правової допомоги Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги зобов`язаний протягом десяти днів з дня надходження звернення прийняти рішення щодо надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 вказаного Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.
Відповідно до ч. 4 статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», якщо особа не має підстав для отримання безоплатної вторинної правової допомоги, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги і надсилає копію цього рішення особі, яка звернулася про надання такої допомоги, з одночасним роз`ясненням порядку оскарження рішення про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги.
Підстави для відмови у наданні безоплатної вторинної правової допомоги визначені у ст. 20 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».
Особі може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правової допомоги за наявності хоча б однієї з таких підстав: 1) особа не належить до жодної з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 вказаного Закону; 2) особа подала неправдиві відомості або фальшиві документи з метою віднесення її до однієї категорій осіб, які мають право на безоплатну вторинну правову допомогу; 3) вимоги особи про захист або відновлення її прав є неправомірними; 4) особі раніше надавалася безоплатна вторинна правова допомога з одного і того ж питання; 5) особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до ч.2 статті 20 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» у разі якщо особі відмовлено в наданні безоплатної вторинної правової допомоги на підставі пункту 5 частини першої цієї статті, до рішення про відмову додається письмове роз`яснення про порядок звернення до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Таким чином, безоплатна вторинна допомога надається для захисту особи в судовому розгляді справи в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного оскарження рішення. Після оскарження рішення в касаційній інстанції особа вважається такою, що вичерпала всі національні засоби правового захисту, і відповідно до пункту 5 частини першої статті 20 Закону їй може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правової допомоги, у тому числі щодо складання скарги до Європейського суду з прав людини.
Водночас, до рішення про відмову у наданні безоплатної вторинної правової допомоги додається письмове роз`яснення про порядок звернення до відповідних міжнародних судових установ чи міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Зі змісту оскаржуваного наказу №1241/13-вод від 11.11.2020 року «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 » вбачається, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 17, частини четвертої статті 19, пункту 5 частини першої статті 20 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» позивачу відмовлено в наданні безоплатної вторинної правової допомоги, у зв`язку з тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правової допомоги.
Як вбачається зі змісту звернення позивача, він просив надати безоплатну правову вторинну правову допомогу з питання: «Невиконання ухвал Верховного Суду України, одного апеляційного суду і одного райсуду, які вступили в законну силу, порушень прав людини обласним прокурором, три дні заважав потім вкрав плакати-записано в ЄРДР, затягування кримінальних справ поліцією м.Дніпра та інших порушень прав людини - для звернення до ЄСПЛ складання документів до ЄСПЛ проти України».
Таким чином, зі змісту заяви позивача вбачається, що вона не містить номерів справ та що вона стосується конкретної справи, щодо виконання яких звернувся до відповідача, також заява містить посилання на порушення прав позивача і іншими особами. Тобто, заява позивача містить декілька питань, які можуть вирішуватись засобами правового захисту та не стосуються звернення до ЄСПЛ.
Аналізуючи звернення позивача та зміст оскарженого наказу, суд звертає увагу на те, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні правової допомоги, у зв`язку з тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правової допомоги, не вказав підстав, за наявності яких дійшов такого висновку.
З оскарженого наказу не вбачається, які саме вимоги позивача відповідач вважає такими, що вичерпали всі національні засоби правового захисту, не наведено будь-якої мотивації оскарженого рішення, оскільки можливість доступу осіб до правосуддя, забезпечення реалізації захисту прав і свобод судом, та право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантується Конституцією України.
Також, відповідачем не надано, а матеріали справи не містять доказів надання позивачу письмового роз`яснення про порядок звернення до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, відповідно до вимог ч.2 статті 20 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при розгляді звернення та прийнятті оскарженого рішення, відповідач не врахував усіх обставин, які мають значення для надання позивачу безоплатної правової допомоги, а при винесенні оскарженого наказу не обґрунтував причин, за яких дійшов висновку про те що позивач використав всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правової допомоги.
Таким чином, суд дійшов висновку, що винесений за результатами розгляду звернення позивача наказ Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №1241/13-вод від 11.11.2020 року, яким позивачу відмовлено у наданні безоплатної правової допомоги є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.
У відповідності з Рекомендаціями №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Таким чином, враховуючи скасування судом наказу Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №1241/13-вод від 11.11.2020 року, суд, з метою відновлення порушеного права позивача на безоплатну правову допомогу, вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання безоплатної правової допомоги від 29.10.2020 року.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. Враховуючи заявлені позовні вимоги, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати наказ Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №1241/13-вод від 11.11.2020 року «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 ».
Зобов`язати Дніпровський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання безоплатної правової допомоги від 29.10.2020 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв