Справа № 380/7889/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7889/20 пров. № А/857/2225/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №380/7889/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Грень Н.М., розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Львові, дата складання повного тексту 14.12.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суду з адміністративним позовом до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність, орієнтованою площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, в межах населеного пункту. Рішенням сесії №851 від 20.12.2019 Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області відмовила у наданні дозволу з тих підстав, що за рішення не проголосувала більшість депутатів. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки законодавець у Земельному кодексі України встановив вичерпний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Підстава, зазначена в оскаржуваному рішенні, не передбачена ст. 118 ЗК України. А тому, рішення суб`єкта владних повноважень є немотивованим.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п.7 рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області №851 від 20.12.2019 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Зобов`язано Сокільницьку сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення в порядку, визначеному ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга в якій зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки таке суперечить нормам матеріального та процесуального права, судом неповно досліджено усі обставини справи. Зокрема суть доводів апелянта зводиться до того, що у випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім того, у даній справі, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, чітко визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати частково в частині зобов`язання Сокільницької сільської ради Пустомитівського району повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення в порядку, визначеному ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Сокільницьку сільську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,24га в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у скарзі, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати частково в частині зобов`язання Сокільницької сільської ради Пустомитівського району повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення в порядку, визначеному ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Сокільницьку сільську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,24га в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 18.11.2019 Сокільницькою сільською радою зареєстрована заява з додатками гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність в селі Сокільники Пустомитівського району загальною площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства. До заяви долучено викопіювання з публічної кадастрової карти та копію паспорта.

На засіданні чергової сесії сього демократичного скликання Сокільницька сільска рада Пустомитівського району прийняла рішення №851 від 20.12.2019 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою», п. 7 якого вирішила відмовити у надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Сокільники гр. ОСОБА_2 .

З копії витягу з рішення №851 від 20.12.2019 суд встановив, що підставою відмови стало те, що звернення позивача не набрало необхідної більшості голосів на підтримку, а тому було відхилене.

Вважаючи рішення відповідача в частині відмови надання дозволу на складання проекту землеустрою протиправним, ОСОБА_2 звернувся із цим позовом до суду.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, що свідчить про протиправність рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області №851 від 20.12.2019 (п. 7).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

За при приписами частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам встановлені статтею 121 Земельного кодексу України, згідно з пунктом «б» частин 1 якої громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Оскільки ОСОБА_2 є громадянином України, він має право на набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 Земельного кодексу України, відповідно до частини шостої якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За приписами частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, законодавець обмежив підстави відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою лише невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України, статтями 26, 33, 59 Закону № 280/97-ВР.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 Закону №280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Відповідачем як компетентним органом розглянута заява позивача із прийняттям рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте рішення органу місцевого самоврядування не містить підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Зазначене свідчить про порушення відповідачем приписів Земельного кодексу України та Закону №280/97-ВР у питанні надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно, є правильним висновок суду першої інстанції про протиправність такого рішення.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія судді визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що порушене право позивача на отримання обґрунтованого рішення за його заявою має бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки хоча відповідачем у спосіб, передбачений законом, питання, ініційоване позивачем, розглянуто, рішення по суті заяви прийнято, проте рішення не містить підстав відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України в контексті спірних правовідносин відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених статтею 118 Земельного кодексу України.

Як зазначено вище, підставою для відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є не набрання необхідної більшості голосів на підтримку даного звернення.

Тобто, при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачем не зазначено конкретною підстави, визначеної частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, для надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відсутність обґрунтованого рішення із зазначенням підстав, встановлених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не дозволяє надати належну правову оцінку рішенню у контексті його обґрунтованості, й відповідно, прийняти рішення про зобов`язання надати такий дозвіл.

Надаючи правову оцінку доводам апелянта про те, що обраний спосіб захисту порушеного права позивача є неефективним, суд вказує на таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за заявою відповідне рішення або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Через те, що відповідачем не дотримано вимог частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України під час розгляду заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає передчасним вирішення питання щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проектів землеустрою, а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою задоволенню не підлягають.

Таким чином, є правильним обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №380/7889/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 30.04.2021р.