Справа № 657/321/20
Суддя: Максимович І. В.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 657/321/20

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.04.2021 Каланчацький районний суд Херсонської області
головуючого судді Максимович І. В.
за участі секретаря Боровинської С.В.,Сайчишиної В.В.
представник відповідача Мієнко Д.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Каланчак адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача: адвокат Вуйка Віктор Анатолійович до Херсонського прикордонного загону, Інспектора 2 категорії відділу прикордонної служби «Преображенко» Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України сержанта Сідєльнікова Віктора Юрійовича про визнання протиправними дій і рішення скасування рішення суб`єкта владних повноважень,-
Представник позивча: адвокат Вуйка Віктор Анатолійович (діє згідно договору №114 від21.01.2020 року про надання професійної правничої допомоги ; ордеру на надання правничої (правової) допомоги Серія ВТ №1001040 від 18.02.2020 року) звернувся до суду за дміністративним позовом в інтересах ОСОБА_1 в якому просить:
-Визнати протиправними дії відповідачів: Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України; інспектора 2 категорії «Преображенко» Херсонського прикордонного загону Південнного регіонального управління Державної прикордонної служби України сержанта ОСОБА_2 .
- Скасувати рішення про відмову особі у в`їзді на тимчасово окуповану території України або виїзді з неї, прийняте 18.01.2020 року інспектором 2 категорії відділу прикордонної служби «Преображенка» Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України Окуненко Володимира Івановича, паспорт № НОМЕР_1 , виданий органом № 6510 від 06.03.2019 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
-Зобо`язати уповноважених посадових осіб Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України утримуватися від прийняття рішення про відмову у в`їзді на тимчасово окуповану територію з підстав, передбачених підпунктом 2 пункту 38 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367 «Про порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї».
Ухвалою суду від 06.03.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати в загальному порядку з повідомленням сторін; від 09.07.2020 року: замінено первісного відповідача належним відповідачем в порядку ч. 3 ст. 48 КАС України.
Обгрунтовуючи позов, представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_1 громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 18.01.2020 року позивач повертався з іншої території України на тимчасово окуповану територію через контрольний пункт в`їзду для автомобільного сполучення «Каланчак».
Під час проходження прикордонного контролю Інспектором 2 категрої відділу прикордонної служби «Пребраженко» Хероснського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України сержантом ОСОБА_2 , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону прийнято рішення про відмову у в`їзді на тимчасово окуповану територію України АР Крим.
Відповідно до рішення, підставою для його прийняття була наявність у базі даних ДПС України відомостей про заборону позивачу виїзду з України, а саме ухвали Гагарінського районного суду міста Севастополя про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.
У лютому-місяці 2019 року, ОСОБА_1 вже здійснював виїзд/в`їзд з тимчасово окупованої території України на материкову частину України з метою обміну паспорта громадянина України н материкову частину України з метою обміну паспорта громадянина України зразка 1994 року на поспорт громадянина України у формі ID картки. На той час ні яких заборон для в`їзду/виїзду не виникало.
Представник позивача та позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо обмеження права позивача виїзду за межі України, зазначеного в ухвалі Гагарінського районного суду м. Севастополя від 14.06.2012 року у цивільній справі «2702/6170/12 , звернулися до суду із вищенаведеними вимогами.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак надіслали на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та просили суд задовольнити вимоги позивача в повному обсязі по суті з тих підстав, що при вчиненні оскаржених дій відповідачем порушено вимоги національного законодавства та міжнародних договорів, наведених у позові.
Представник відповідача 1:Мієнко Д.Р. (діє згідно довіреності від 21.08.2020 року) в судовому засіданні заявлені позивачем вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. 14.04.2020 року подано відзив.
Відповідач2: ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив,однак надав суду пояснення (письмово).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками справи, а також докази в їх сукупності, суд встановив слідуюче.
Під час проходження позивачем ОСОБА_1 прикордонного контролю Інспектором 2 категрої відділу прикордонної служби «Пребраженко» Хероснського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України сержантом ОСОБА_2 , як уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону було прийнято рішення про відмову позивачу у в`їзді на тимчасово окуповану територію України -АР Крим.
Відповідно до рішення, підставою для його прийняття була наявність у базі даних ДПС України відомостей про заборону позивачу виїзду з України, а саме ухвали Гагарінського районного суду міста Севастополя про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо обмеження його права виїзду за межі України, позивач звернувся до суду із вимогами про визання їх протиправними та їх скасування.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону № 1404-VIII, зокрема, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Згідно з абз. 2 п. 1 розділу ХІІІ Інструкції № 512/5 за наявності обставин, передбачених абзацом першим або шостим частини дев`ятої статті 71 Закону, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Відповідно до п. 4 розділу ХІІІ Інструкції № 512/5 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про:
-закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;
-скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.
Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 661-IV основними функціями Державної прикордонної служби України є здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.
Відповідно до ст. 4 Закону № 661-IV правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України є Конституція України, Закон України "Про державний кордон України", цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 19 Закону № 661-IV на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 Закону № 661-IV органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів або постановою державного виконавця не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки.
Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону № 661-IV військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України під час виконання покладених на них обов`язків керуються тільки законами, діють на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ніхто інший, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених Конституцією та законами України випадках, не вправі втручатися у законну діяльність військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України.
На підставі вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позиція позивача зі спірних питань - є помилковою, такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та/або фактичним обставинам справи, з таких підстав.
Так, щодо позиції позивача, що: посилання відповідача на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є неправомірним і підлягає відхиленню з таких підстав: відповідно до ст. 13 цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, то застосуються правила міжнародного договору; у даному випаду Міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені зовсім інші правила ніж ті, що зазначені в згаданому вище законі, - слід зазначити наступне.
Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятого 16 вересня 1963 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який набув чинності, в тому числі для України, 23 березня 1976 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
З наведених положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, свобода пересування - не є абсолютним правом, та яке може бути обмежене законом, в тому числі на захист прав і свобод інших осіб.
При цьому слід зазначити, що позивачем не наведено жодних конкретних норм-правил, встановлених міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, якими встановлені зовсім інші правила ніж ті, що зазначені в Законі України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Отже, наведена позиція позивача - є необґрунтованою та безпідставною.
Щодо позиції позивача, що: відповідач в обґрунтування своїх дій та підстав правомірності вчинення оскаржуваний дій посилається на наказ Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України № 256/5/65 від 30.01.2018, який є підзаконним нормативно-правовим актом, тобто не є Законом України; діяльність Державної прикордонної служби України регулюється виключно законами та міжнародними договорами України і ні в якому разі не підзаконними актами, тощо - слід зазначити таке.
По-перше, як встановлено судом, фактично, тимчасове обмеження позивачу у праві виїзду за межі України встановлене ухвалою Гагарінського районного суду м. Севастополя від 14.06.2012 року у цивільній справі «2702/6170/12 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, а не відповідачем, як помилково вважає позивач.
Відповідна ухвала Гагарінського районного суду м. Севастополя від 14.06.2012 року у цивільній справі «2702/6170/12 внесена до бази Держприкордонслужби відповідно до порядку затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17 квітня 2013 р. №280, якою відповідач лише та виключно застосовує для виконання.
Отже, твердження позивача, що саме відповідачем вчинено дії щодо обмеження позивача у праві виїзду за межі України - не відповідає фактичним обставинам справи.
При цьому рішення (постанови) та/або дії Гагарінського районного суду м. Севастополя від 14.06.2012 року у цивільній справі «2702/6170/12, в тому числі щодо тимчасового обмеження позивача у праві виїзду за межі України, тощо - не є предметом позову (оскарження), відповідно їх правомірність не входить до предмета дослідження (встановлення) в межах заявлених у цій справі позовних вимог.
Зазначена ухвала Гагарінського районного суду м. Севастополя від 14.06.2012 року у цивільній справі «2702/6170/12 внесена до бази Держприкордонслужби відповідно до порядку затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17 квітня 2013 р. №280.
Завдання щодо запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з ухвалою суду, покладено на відповідача вищенаведеними положеннями ст. 19 Закону № 661-IV.
Також, право не пропускати через державний кордон України осіб, яким ухвалою суду тимчасово обмежено право виїзду з України надано вищевказаними нормами ст. 20 Закону № 661-IV.
Отже, твердження позивача, що при вчиненні оскаржених дій відповідач діяв, керуючись підзаконним(-ми) нормативно-правовим(-и) актом(-ами), - не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та фактичним обставинам справи.
Щодо позиції позивача, що: посилання відповідача на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є неправомірним і підлягає відхиленню з таких підстав: відповідно до ч. 2 абз. 2 ст. 77 КАС України, у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не буди отримані з незалежних від нього причин, - слід зазначити таке.
Так, згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Проте, відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви позивач оскаржує дії, а не рішення відповідача, відповідно, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України в даному випадку є безпідставним.
Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, позивач суду не навів та не надав.
При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).
Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно
суд дійшов висновків, що:
- на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України відповідачем доведені обставини, на яких ґрунтуються його заперечення та доказана правомірність вчинення оскаржуваних дій, вчинення їх відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже підстав для визнання протиправними дії відповідача та зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо обмеження права позивача виїзду за межі України, зазначеного в Ухвалі Гагарінського районного суду м. Севастополя від 14.06.2012 року у цивільній справі «2702/6170/12, не має, підстави для задоволення позову відсутні.
Виходячи з висновків суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, не має.
Керуючись ЗУ Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України №1207-У11 від 15.04.2014 року, ЗК України Про державну прикордонну службу України №661-1У від 03.04.2003, ст. ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 295, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача: адвокат Вуйка Віктор Анатолійович до Херсонського прикордонного загону, Інспектора 2 категорії відділу прикордонної служби «Преображенко» Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України сержанта Сідєльнікова Віктора Юрійовича про визнання протиправними дій і скасування рішення суб`єкта владних повноважень, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Згідно ч. 4 ст. 286 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: Максимович І. В.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Представник позивача: адвокат Вуйка Віктор Анатолійович, адреса: 73000, м. Херсон, бульвар Мирний, 4,

Відповідач1:Херсонський прикордонний загін, , місце знаходження: м. Херсон, вул. Перекопська, 175, індекс 75000.

Відповідач2:Інспектор 2 категорії відділу прикордонної служби «Преображенко» Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України сержанта Сідєльнікова Віктора Юрійовича, адреса: м. Херсон, вул. Перекопська, 175, індекс 75000.