Справа № 160/1390/21
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2021-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2021 року Справа № 160/1390/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
28.01.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.01.2021 року про відмову в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76% від суддівської винагороди - 214404 грн. на підставі довідки Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2020 року з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 23 листопада 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач є суддею у відставці та перебуває на обліку у відповідача та якому було призначено щомісячне довічне утримання судді у відставці в розмірі 56% від суми суддівської винагороди. Позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, у зв`язку з тим, що при призначенні такого утримання відповідачем невірно розраховано стаж - 23 роки із загальним процентом розрахунку пенсії від заробітку - 56%, замість стажу - 33 роки та 90% відповідного грошового забезпечення, при цьому листом відповідач відмовив позивачу у здійсненні вказаного перерахунку, оскільки стаж позивача на посаді судді складає 23 роки 8 днів. Позивач не погоджується із вказаною відмовою та вважає її такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем невірно визначено стаж роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.
05.02.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву без руху, через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 05.02.2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк, а також надав уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27 січня 2021 року про відмову в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням стажу 33 роки 03 місяці 02 дні у розмірі 90% від суддівської винагороди - 214404 грн. на підставі довідки Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 23 листопада 2020 року.
17.02.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
16.03.2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що рішення відповідача про відмову у здійсненні перерахунку довічного утримання судді є правомірним та таким, що винесено у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки відповідно до чинного законодавства України щомісячне довічне грошове утримання виплачується у розмірі 50% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2% заробітку, але не може бути більшим ніж 90%. Відповідач вважає, що ним вірно визначено розмір грошового утримання, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до вимог ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 23.11.2020 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене у розмірі 56 % від суми суддівської винагороди.
23.12.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з врахуванням стажу роботи на посаді судді - 33 роки.
Позивач вважає вказане рішення відповідача щодо відмови у перерахунку довічного утримання судді протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і Законами України. Матеріальне забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, та гарантії їх соціального захисту є одним із складових елементів принципу незалежності суддів.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, зокрема у рішеннях: від 24.06.1999 №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 №5рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 №19-рп/2004 (справа про незалежність судців як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03.06.2013 №3рп/2013, від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне утримання суддів у відставці).
Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, позивач працював на наступних посадах:
- з 16.11.1981 року по 03.11.1983 року строкова військова служба в Збройних Силах СРСР тривалість стажу 01 рік 11 місяців 18 днів;
- з 10.07.1990 року по 06.11.1997 року стажист прокуратури, старший слідчий прокуратури Пролетарського району м.Донецька тривалість стажу 07 років 03 місяці 27 днів;
- з 11.11.1997 року по 05.08.2002 року суддя Пролетарського районного суду міста Донецька, тривалість стажу 04 років 08 місяців 25 днів;
- з 06.08.2002 року по 05.06.2015 року суддя Апеляційного суду Донецької області, тривалість стажу 12 років 10 місяців;
- з 08.06.2015 року по 21.10.2019 року суддя Апеляційного суду Дніпропетровської області, тривалість стажу 04 роки 04 місяці 14 днів;
- з 22.10.2019 року по 20.11.2020 року суддя Дніпровського апеляційного суду, тривалість стажу 01 рік 29 днів.
Так, спір у даній справі виник через неврахування відповідачем до стажу роботи судді строкову військову службу в Збройних Силах СРСР та стажиста прокуратури, старший слідчий прокуратури Пролетарського району м.Донецька.
Суд зазначає, що з 05.01.2017 року набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя» №1798-19 від 21.12.2016 (далі- Закон №1798-19), яким врегульовано питання пенсійного забезпечення суддів у відставці.
Згідно з п. 34 абз. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1798-19, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Окрім того, щомісячне грошове утримання судді у відставці виплачується без обмеження максимальним розміром.
Аналогічні положення містяться у пункті 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ, який передбачав, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
Як встановлено судом, на посаду судді Пролетарського районного суду міста Донецька позивач призначений Указом Президента України від 27.10.1997 року №1201/97.
На дату призначення позивача на посаду судді діяв Закон України від 15.12.1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-XII).
Відповідно до ч. 4 ст. 43 Закон України №2862-XII, судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.
Згідно з п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 №865, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Крім того, відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (далі - Указ №584/95), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Суд зазначає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років (ч. 4 ст. 43 Закону №2862-XII).
Відповідно до вимог ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Разом з тим, враховує, що включення до стажу роботи позивача на посаді судді додаткових періодів обумовлює збільшення відсотку грошового утримання, який призначається судді при виході у відставку.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що не зарахування органом ПФУ до відповідного стажу роботи позивача на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби, стажиста прокуратури, старшого слідчого прокуратури і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є протиправними.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що до стажу роботи позивача на посаді судді (окрім безпосереднього періоду роботи на посаді судді) слід додатково зарахувати період проходження строкової військової служби, стажиста прокуратури, старшого слідчого прокуратури, які в свою чергу, також дають право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у відповідному розмірі відсотків від суддівської винагороди (грошового утримання) судді.
Твердження відповідача про необхідність застосування наведених ним положень норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо обчислення стажу судді є помилковими і судом до уваги не беруться, оскільки вони не враховують той факт, що позивач призначений суддею 11.11.1997 року і відповідно до приписів наведеного вище законодавства зберігає визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача здійснити перерахунок позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а тому рішення відповідача підлягає скасуванню
Частина третя статті 245 КАС України передбачає, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу довічного грошового утримання судді у відставці з 23.11.2020 року з врахуванням стажу 33 роки 03 місяці 02 дні на підставі довідки Дніпровського апеляційного суду від 20.11.2020 року з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог в частині відсоткового розміру суддівської винагороди для перерахунку щомісячного довічного утримання судді, суд зазначає наступне.
З позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що при перерахунку щомісячного довічного утримання судді повинно застосовуватись 90% від суддівської винагороди.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи позивачу призначено щомісячне довічне утримання судді та застосовано 56% від розміру суддівської винагороди, при цьому з уточненої позовної заяви вбачається, що позивач вказав, що при перерахунку щомісячного довічного утримання судді повинно застосовуватись 90% від суддівської винагороди з посиланням на норми Закону №2453-VI.
Суд зазначає, що відповідно до ч.3 статті 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Суд звертає увагу, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, встановлений Законом №1402-VIII, визначається з урахуванням трьох складових: 1) стажу роботи на посаді судді; 2) розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді; 3) відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
При цьому, суд вважає, що у спірних правовідносинах не можуть бути застосовані різні закони при визначенні окремих складових, з яких обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, оскільки зазначене не узгоджується з приписами чинного законодавства, суперечить змісту рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі №2-р/2020 щодо необхідності встановлення однакового підходу до визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Отже, суд вважає безпідставними твердження позивача про наявність у нього права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з відсоткового розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, встановленого Законом №2453-VI.
Таким чином, при визначенні відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, необхідно враховувати розмір, встановлений частиною 3 статті 142 Закону №1402-VIII, а саме: 50 відсотків зі збільшенням на 2 відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір.
Як встановлено судом, відповідачем проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, при цьому перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді здійснено виходячи із 56% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Суд зазначає, що стаж роботи позивача суддею складає 23 років 8 днів, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, отже, при визначенні позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відсоткове значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, становить 56%, а саме: 50% (20 років роботи на посаді судді) + 3 * 2% (за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років).
З огляду на викладене, суд вважає, що твердження позивача про наявність у нього права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі норм Закону №2453-VI, є безпідставними, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 454,00 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору.
Крім того, позивач просить зобов`язати відповідача у місячний термін з дня ухвалення рішення за даним позовом подати звіт про виконання рішення суду, тобто позивач просить встановити судовий контроль з виконання рішення суду.
Так, ч.1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Згідно з частиною 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що повноваження адміністративного суду накладати на суб`єкта владних повноважень зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду є правом суду, а не його обов`язком, реалізація якого можлива у випадку доведення позивачем або встановлення судом під час розгляду справи, що за відсутності такого контролю рішення суду залишиться не виконаним, чи для його виконання доведеться докласти значних зусиль.
Суд зазначає, що обґрунтованих пояснень щодо необхідності покладення на відповідача додаткового обов`язку під час виконання судового рішення позивач у позовній заяві не зазначив. Судом під час розгляду справи обставин, які б вимагали встановлення судового такого контролю, також не встановлено.
Щодо клопотання позивача про допуск до негайного виконання рішення суду в частині виплати різниці між фактично виплаченими сумами з 23.11.2020 року та перерахованим розміром щомісячного довічного грошового утримання судді, суд зазначає наступне.
Відповідно пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення зокрема у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.
Тобто, відповідно до вказаних частин ст.371 КАС України передбачено перелік рішень, негайне виконання яких є обов`язковим в силу закону та рішення, які приймаються на розсуд суду шляхом зазначення про їх допуск у резолютивній частині рішення.
Таким чином, заява про допуск до негайного виконання рішення в частині виплати різниці між фактично виплаченими сумами з 23.11.2020 року та перерахованим розміром щомісячного довічного грошового утримання судді задоволенню не підлягає, оскільки в даному випадку прямо передбачено законом негайне виконання рішення в частині нарахування та виплати щомісячного довічного утримання судді за один місяць.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням стажу 33 роки 03 місяці 02 дні на підставі довідки Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року з урахуванням виплачених сум, починаючи з 23 листопада 2020 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду підлягає негайному виконанню в частині нарахування та виплати щомісячного довічного утримання судді за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв