Справа № 440/3552/21
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2021-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

05 травня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/3552/21

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Канигіна Т.С., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:

09.04.2021 ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про скасування постанов, а саме просить:

- скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Гизили Д.А. про стягнення виконавчого збору в сумі 104707,75 доларів США у виконавчому провадженні №62444339 від 01.07.2020;

- скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Гизили Д.А. про відкриття виконавчого провадження №6318635 від 02.10.2020 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №62444339 від 01.07.2020 у розмірі 104707,75 доларів США.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків; зазначено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду: належним чином завірених доказів дати дізнання позивачем про наявність спірних постанов; наведення інших підстав для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, з належним чином завіреними доказами в обґрунтування цих доводів.

27.04.2021 на виконання ухвали суду позивачем надані додаткові докази у справі та пояснення.

Так, обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду, позивач зазначила, що про оскаржувані постанови дізналась 06.10.2020.

Після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження №6318635 від 02.10.2020 позивач звернулась до органу державної виконавчої служби з метою скасування зазначеної постанови.

13.10.2020 позивачем направлено скаргу начальнику Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на дії державного виконавця Гизили Д.А.

23.12.2020 позивачем направлено клопотання про закриття спірних виконавчих проваджень начальнику Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно - східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кінаш Д.І. та державному виконавцю ОСОБА_2

29.03.2021 позивачем повторно направлено клопотання про закриття виконавчих проваджень.

За доводами позивача, з боку ДВС створювалися істотні перешкоди та труднощі для своєчасного вчинення процесуальних дій ОСОБА_1 внаслідок ненадання відповідей на звернення.

Оскільки від відповідача не надійшло відповідей на вищезазначені заяви, враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку підставам для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 121 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини першої якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно зі статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З аналізу цих норм законодавства вбачається, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесуальному праві сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює їхніх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналізуючи зміст статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, очевидним є те, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У наданій заяві про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, позивач зазначає, що про спірні постанови дізналась 06.10.2020, проте, зазначену позовну заяву подала до відділення поштового зв`язку лише 05.04.2020, тобто з пропуском десятиденного строку для звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Зі змісту наведених правових норм також убачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Водночас, норми Кодексу адміністративного судочинства України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність і непереборність з доданням відповідних доказів, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків, а також принцип res judicata.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №813/1726/17.

Оцінюючи зазначені позивачем доводи для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі, які об`єктивно унеможливлюють або створюють істотні перешкоди для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій, а наведені позивачем причини до таких віднести не можливо.

Приписи статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язують початок перебігу строку звернення до суду із днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а не з часом отримання необхідних доказів для звернення до суду.

Так, позивач не оспорює момент обізнаності з фактом прийняття спірних постанов - 06.10.2020, а лише вказує на те, що подання позову з порушенням строку звернення до суду з цим позовом зумовлене, фактично, необхідністю зібрання додаткових документів для долучення до матеріалів позовної заяви.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України", заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" ("Perez de Rada Cavanilles v. Spain"), заява №28090/95).

Реалізуючу пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 "Осман проти Сполученого Королівства", ("Osman v. the United Kingdom"), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19.06.2001 "Круз проти Польщі", ("Kreuz v. Poland"), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Суд також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (пункт 29 рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain" ("Руїс Торіха проти Іспанії"), заява №18390/91).

На переконання суду, оскільки позивач, ознайомившись з оскаржуваними постановами, мала можливість звернутись до адміністративного суду з цією позовною заявою разом із клопотанням про витребування судом додаткових доказів у справі (відповідей Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на заяви позивача), наведені позивачем причини не підлягають визнанню поважними.

Крім цього, будь-яких істотних та вагомих причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом, які непереборно перешкоджали позивачу звернутись до суду або надавали суду підстави обчислювати строк звернення до суду з цим позовом від іншої дати, як позовна заява, так і додані до неї матеріали, не містять.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом.

Отже, у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку для звернення до суду з цим позовом слід відмовити.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

За таких обставин, позовну заяву належить повернути ініціатору звернення.

Керуючись статтями 122, 123, 248, 256, 287, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про скасування постанов повернути ініціатору звернення.

Копію ухвали направити особі, яка її подала, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.С. Канигіна