Справа № 420/367/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/367/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (вул..Балківська,12-В, м.Одеса, 65110), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національного агентства з питань запобігання корупції (бульвар Дружби народів,28, м.Київ, 01103) про визнання протиправним та скасування наказу Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №23-О від 10.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національного агентства з питань запобігання корупції за результатом якого позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Західно-Чорноморські басейнового управління охорони, використання і відтворення водні біоресурсів та регулювання рибальства № 23-О від 10 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

зобов`язати Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства;

стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за вимушеного прогулу починаючи з 12 грудня 2019 року по день ухвалення рішення суду;

стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 12000 (дванадцять тисяч) гривень копійок на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що 17 грудня 2019 року після робочого дня на домашню адресу позивач отримав поштове відправлення № 340, в якому знаходився лист Управління № 148 від 10.12.2019 року та копія наказу Управління № 23-О від 10 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Вищезазначеним листом Управління позивача повідомлено про звільнення із займаної посади та про необхідність прибуття до Чорноморського басейнового управління Державного агентства рибного господарства за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, буд. 13, каб. 517 (5-й поверх) для ознайомлення з оригіналом наказу та отримання трудової книжки.

Позивач вважаючи зазначений наказ протиправним та зазначає, що у відповідності до п.1 оскарженого наказу підставою для мого звільнення зазначено постанову Кабінету Міністрів України № 894 від 30 вересня 2015 року «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства», згідно п. 1 якої постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства за переліком згідно з додатком 1.

Пунктом 4 цієї ж постанови встановлено Держрибагентству забезпечити здійснення територіальними органами, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, функцій та повноважень, покладених на зазначені органи, до утворення територіальних органів як структурних підрозділів апарату Держрибагентства.

Станом на час звільнення та на час подання адміністративного позову Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства () згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не ліквідоване і наразі перебуває в стані припинення з 24 грудня 2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Штатний розпис (організаційно-штатна структура) вищезазначеного управління при цьому не змінювався і посада головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Управління після мого звільнення є вакантною.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Що відповідачем зроблено не було.

При цьому, носієм обов`язку перед звільненим працівником по працевлаштуванню виступає держава в цілому, а оскільки у спірних правовідносинах державу представляє Держрибагентство України, то саме воно повинно нести відповідальність від імені держави.

Окремо позивач зазначає, що листом від 04 листопада 2019 року він повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» головою комісії з ліквідації Управління Камінським Є. В. Цим же листом повідомив НАЗК, що оскільки Камінський Є. В. є безпосереднім керівником позивача, останнім можуть вживатися негативні заходи впливу відносно мене в зв`язку з даним повідомленням та серед іншого просив НАЗК застосувати правові, організаційно-технічні та інші спрямовані на захист від протиправних посягань відносно мене заходи. Листом НАЗК № 20-27/82029/19 від 27.11.2019 року позивача проінформовано, що з метою перевірки інформації, зазначеної у його повідомленні, до Управління надіслано запит. Після отримання запиту від НАЗК, головою комісії з ліквідації Управління Камінським Є. В. було винесено наказ № 23-0 від 10 грудня 2019 року про звільнення позивача з посади.

З огляду на викладене позивач вважає оспорюваний наказ не законним та звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по вказаній справі, на « 17» лютого 2020 року о « 11» годині « 00» хвилин за участю сторін.

У підготовче засідання по справі 420/367/20 призначене на 17 лютого 2020 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. У зв`язку з відсутністю електропостачання в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду 2 поверх зал № 27, відкладено проведення підготовчого судового засідання на 19 березня 2020 року на 11.00 год.

Ухвалою суду від 18 березня 2020 року зупинено провадження по справі № 420/367/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів, орієнтовно до 16.04.2020 року.

У підготовче засідання по справі 420/367/20 призначене на 16 квітня 2020 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. У зв`язку з введеним карантином суд відкладає проведення підготовчого судового засідання по справі. Про дату та час судового засідання сторін буде повідомлено додаткового після закінчення карантину

У підготовчому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 25 травня 2020 року продовжено підготовче провадження по справі на дев`яносто днів, повторено виклик сторін по справі в судове засідання, судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 14 липня 2020 року до 10.00 год.

У підготовчому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 14 липня 2020 року клопотання представника відповідача задоволено - надано час підготувати письмовий відзив на позов, судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 04 серпня 2020 року до 10.00 год.

У підготовчому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 04 серпня 2020 року судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 11 серпня 2020 року до 10.00 год.

У підготовчому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 11 серпня 2020 року клопотання позивача задоволено - надано час ознайомитись з відзивом на позов, судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 19 серпня 2020 року до 10.00 год.

У підготовчому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 19 серпня 2020 року судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 04 вересня 2020 року до 10.00 год.

У підготовчому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 04 вересня 2020 року клопотання представника відповідача задоволено - надано час надати до суду заперечення на відповідь на відзив на позов, судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 14 вересня 2020 року до 10.45 год.

У підготовче засідання по справі 420/367/20 призначене на 14 вересня 2020 року на 10:45 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. У зв`язку із виявленням випадку захворювання коронавірусом COVID-19 співробітника суду та проведенням дезинфекційних заходів в приміщеннях суду відкладено проведення підготовчого судового засідання на 01 жовтня 2020 року на 10.45 год..

Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду на « 19» жовтня 2020 року о « 10» годині « 00» хвилин за участю сторін.

У судове засідання по справі 420/367/20 призначене на 19 жовтня 2020 року на 10:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Згідно Рішення зборів суддів та Розпорядження Голови Одеського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року введений особливий порядок роботи суду, який виключає можливість проведення судових засідань за участю учасників справи, окрім виборчих справ, таким чином відкладено проведення судового засідання на 19 листопада 2020 року на 10.00 год..

У судове засідання по справі 420/367/20 призначене на 19 листопада 2020 року на 10:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Згідно Рішення зборів суддів та Розпорядження Голови Одеського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року та від 21 жовтня 2020 року введений особливий порядок роботи суду, який виключає можливість проведення судових засідань за участю учасників справи, окрім виборчих справ, таким чином відкладено проведення судового засідання на 14 грудня 2020 року на 11.00 год..

Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року зупинити провадження по справі №420/367/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

У судове засідання по справі 420/367/20 призначене на 04 березня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі з`явились. У зв`язку із замінуванням будівлі Одеського окружного адміністративного суду, відкладено проведення судового засідання на 05 квітня 2021 року на 11.00 год..

У судове засідання по справі 420/367/20 призначене на 05 квітня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Позивач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Згідно Рішення зборів суддів та Розпорядження Голови Одеського окружного адміністративного суду введений особливий порядок роботи суду, який виключає можливість проведення судових засідань за участю учасників справи, таким чином відкладено проведення судового засідання на 28 квітня 2021 року на 11.00 год..

В судовому засіданні у справі №420/367/20 призначеному на 28 квітня 2021 року вирішено продовжити розгляд справи у письмовому провадженні, рішення по справі буде прийнято 06 травня 2021 року

05.08.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що Наказом №20-О від 25 липня 2019 року «Про поновлення ОСОБА_1 » було поновлено на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони та виплачено всі зобов`язання по вищезазначеному рішенню. Поштовим відправленням було надіслано Попередження про наступне вивільнення від 23.09.2019, яке отримано ОСОБА_1 07.10.2019 особисто, під підпис. Наказом Західно-Чорноморської рибоохорони №23-О від 10 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » було звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції, відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Відповідач вказує, що майно яке перебувало на балансі Західно- Чорноморської рибоохорони знаходилось на праві оперативного відання, а власником залишалось Державне агентство рибного господарства. Відповідно до ст. 40 КЗпП звільнення з підстави зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Чинним законодавством не передбачено порядку, інструкцій, рекомендацій щодо процедури ініціювання запрошення на переведення працівників та взагалі пропонування посади для переведення працівників на інші аналогічні посади в органі, у зв`язку із звільненням з підстав зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 передбачено, що при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. З огляду на викладене відповідачем прийнято оскаржуваний наказ відповідно до норм чинного законодавства, та позов задоволенню не підлягає.

17.02.2020 року від представника третьої особи надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що однією з підстав позову у справі № 420/1484/19 ОСОБА_1 зазначав порушення вимог частини третьої статті 53 Закону (в редакції Закону до 01 січня 2020 року), а саме застосування до нього керівником негативних заходів впливу у зв`язку з повідомленням ним Національного агентства про порушення вимог Закону, яке ОСОБА_1 здійснив 03 січня 2019 року. Таким чином, голова Комісії з ліквідації Західно-Чорноморської рибоохорони Камінського Є.В. був обізнаний про поширення на ОСОБА_1 гарантій захисту викривачів до отримання запиту Національного агентства запиту від 27 листопада 2019 року № 20-27/82031/19.

Статтею 53 Закону (в редакції Закону до 01 січня 2020 року) не визначено термін, на який особа отримує статус викривача.

Згідно з наказом Західно-Чорноморської рибоохорони від 10 грудня 2019 року № 23-о «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 11 грудня 2019 року звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони у зв`язку з ліквідацією Західно- Чорноморської рибоохорони відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою звільнення зазначено постанову Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства».

Пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачає таку підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, як ліквідація державного органу.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Західно-Чорноморську рибоохорону.

При цьому пунктами 2-3 вищезазначеної постанови передбачено погодитися з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства як структурних підрозділів апарату Агентства за переліком згідно з додатком 2 та установлено, що правонаступником майна територіальних органів Державного агентства рибного господарства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є зазначене Агентство. Державному агентству рибного господарства доручено забезпечити здійснення територіальними органами, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, функцій та повноважень, покладених на зазначені органи, до утворення територіальних органів як структурних підрозділів апарату Державного агентства рибного господарства.

У постановах Верховного Суду України від 04 червня 2014 року (справа 21 -8а14), від 27 травня 2014 року (справа 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа 21-484а 14) сформульовано правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Отже, фактично у постанові Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» йдеться про реорганізацію територіального органу Державного агентства рибного господарства, а саме Західно-Чорноморської рибоохорони.

Вказаний висновок викладений у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 420/1484/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західно-Чорноморської рибоохорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Національне агентство про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 420/1484/19 залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, а отже є таким, що набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 був призначений на посаду головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства наказом №175-0 від 24 вересня 2015 року та обіймав її до дня звільнення.

21 грудня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення, у зв`язку з ліквідацією Західно- Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, відповідно до наказу Державного агентства рибного господарства України від 30 листопада 2015 року № 369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України» та наказу Державного агентства рибного господарства України від 09 грудня 2015 року №379 «Про внесення змін до наказу Держрибагентства України від 30 листопада 2015 року №369» та скороченню займаної ним посади.

Наказом №50-О від 15.09.2017 «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією «Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства» ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/4849/17 від 27 листопада 2017 року було скасовано наказ №50-0 від 15 вересня 2017 року про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Західно- Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства».

Наказом №54-О від 19.12.2017 «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » останнього було поновлено на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони.

Наказом №19-О від 10 січня 2019 року «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією «Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства» ОСОБА_1 - головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства було звільнено із займаної посади за п. 1 ст.40 КЗпП.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року по справі №420/1484/19 було зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, стягнути з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 20877,36грн. (двадцять тисяч вісімсот сімдесят сім грн. 36 коп.) та заборгованість по заробітній платі за період роботи з 20 грудня 2017 року по 10 січня 2019 року у загальному розмірі 42563 (сорок дві тисячі п`ятсот шістдесят три) грн. 92 коп.

Наказом №20-О від 25 липня 2019 року «Про поновлення ОСОБА_1 » було поновлено на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони та виплачено всі зобов`язання по вищезазначеному рішенню.

Поштовим відправленням було надіслано Попередження про наступне вивільнення від 23.09.2019, яке отримано ОСОБА_1 07.10.2019 особисто, під підпис.

Наказом Західно-Чорноморської рибоохорони №23-0 від 10 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » було звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявний запис, що Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства наразі знаходиться в стані припинення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, поняття «зміни в організації виробництва і праці» є загальною підставою для звільнення, яка включає в себе окремі, певні і самостійні підстави для такого звільнення, а саме ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Порядок вивільнення працівників регулюється статтею 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно оскаржуваного наказу Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №23-0 від 10 грудня 2019 року, підставою для звільнення є саме ліквідація Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

При цьому, пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» від 30.09.2015р. №894 постановлено погодитися з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства як структурних підрозділів апарату Агентства за переліком згідно з додатком 2, та установлено, що правонаступником майна територіальних органів Державного агентства рибного господарства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є зазначене Агентство. Державному агентству рибного господарства забезпечити здійснення територіальними органами, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, функцій та повноважень, покладених на зазначені органи, до утворення територіальних органів як структурних підрозділів апарату Державного агентства рибного господарства.

Отже, фактично у вказані Постанові Кабінету Міністрів України «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» від 30.09.2015р. №894 йдеться про реорганізацію територіального органу Державного агентства рибного господарства, а саме Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 визначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці та ін.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

У зв`язку з чим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Таким чином, системно аналізуючи приписи нормативно-правових актів, на підставі яких здійснюється ліквідація Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, а також зважаючи на те, що орган, який утворюється шляхом ліквідації територіального органу Державного агентства рибного господарства (Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області), є правонаступником територіального органу, який ліквідується, суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутній юридичний факт, який є підставою для звільнення позивача у контексті положень пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП.

Крім того, приписами чинного законодавства України передбачено інший порядок звільнення працівника в зв`язку з реорганізацією. Так, при реорганізації підприємства або його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце лише тоді, якщо супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Згідно з частиною 2 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП).

Згідно з положеннями частини 2 статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження пропонування позивачу переведення до Управління Державного агентства рибного господарства у Одеській області, та відмови позивача від такої пропозиції, як і не надано доказів відносно неможливості переведення позивача у зв`язку з його низькою кваліфікацією, та продуктивністю праці, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України якщо працівник в день звільнення не працював, то виплати всіх сум мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та письмово проінформовано про це працівника.

Таким чином, роботодавець здійснив зі мною розрахунки саме в день звільнення 11 грудня 2019 року як з таким що працював у цей день.

Крім того позивач зазначає, що на час звернення до суду він не ознайомлений з оригіналом наказу про звільнення та не отримав трудову книжку. Чим допущено порушення положень ч.1 ст.47 КЗпП України та абзацу 5 п. 4.1 глави 4 Інструкції.

Твердження, відповідача щодо намагання видати позивачу трудову книжку спростовуються доводами позивача, підтвердженими належними доказами, а саме фактами виклику поліції при перешкоджанні ОСОБА_1 в ознайомленні з оригіналом Наказу №23-О від 10 грудня 2019 року.

Окремо суд зазначає, що відповідно до пункту 13 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень Національного агентства належать отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, забезпечення їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями.

Згідно з абзацом двадцятим частини першої статті 1 Закону викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Відповідно до ст.53 Закону України «Про запобігання корупції»:

викривачі, їх близькі особи перебувають під захистом держави (ч.1).

повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону може бути здійснене працівником відповідного органу без зазначення авторства (анонімно). У разі підтвердження викладеної у повідомленні інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону керівник відповідного органу вживає заходів щодо припинення виявленого порушення, усунення його наслідків та притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності, а у випадках виявлення ознак кримінального або адміністративного правопорушення також інформує спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції (ч. 5).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Національного агентства з повідомленнями від 23 грудня 2019 року та 08 січня 2020 року, у яких зазначив про застосування до нього негативних заходів впливу з боку голови Комісії з ліквідації Західно- Чорноморської рибоохорони Камінського Є.В. у зв`язку з його повідомленням від 04 листопада 2019 року про можливі факти порушення вимог Закону. Зокрема, ОСОБА_1 вказав, що після отримання запиту Національного агентства головою Комісії з ліквідації Західно-Чорноморської рибоохорони було винесено наказ від 10 грудня 2019 року № 23-0 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Так, Національне агентство з метою перевірки інформації, викладеної у повідомленні ОСОБА_1 від 04 листопада 2019 року, направило до Західно- Чорноморської рибоохорони запит про надання інформації та копій документів від 27 листопада 2019 року № 20-27/82031/19.

Таким чином, голова Комісії з ліквідації Західно-Чорноморської рибоохорони Камінського Є.В. був обізнаний про поширення на ОСОБА_1 гарантій захисту викривачів до отримання запиту Національного агентства запиту від 27 листопада 2019 року № 20-27/82031/19.

Слід зазначити, що статтею 53 Закону (в редакції Закону до 01 січня 2020 року) не визначено термін, на який особа отримує статус викривача.

Відтак, наказ Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №23-О від 10 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » винесено відповідачем з порушенням приписів чинного законодавства, а відтак оскаржуваний наказ підлягає скасуванню.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваних рішень суд також врахував вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе відповідно до закону України від 14 вересня 2006 року №137-VПро ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) та якої не дотримався відповідач.

Статтею 24 ч.ІІ вказаної Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати:

a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби;

b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що судом встановлено, що позивача було протиправно звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді та на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 10 грудня 2019 року по день ухвалення рішення суду.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п.6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутня довідка про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати Західно-Чорноморське басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.12.2019 року по день фактичного поновлення на посаді

Щодо позовних вимог про стягнення з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь ОСОБА_1 12000 (дванадцять тисяч) гривень на відшкодування заподіяної моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З цією нормою кореспондуються приписи статті 1173 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), відповідно до яких, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач просить суд відшкодувати завдану їй моральну шкоду. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вказана норма не містить вказівки, порушення яких саме прав тягне за собою відшкодування моральної шкоди. Відтак, порушення будь-якого права особи може мати наслідком завдання моральної шкоди і, відповідно, є підставою для позовної вимоги про її відшкодування.

За своєю природою інститут відшкодування моральної шкоди є приватно-правовим, оскільки стосується безпосередньо особистих прав людини. Однак, виходячи з приватно-правового характеру суб`єктивного цивільного права потерпілої особи на використання зазначеного способу цивільно-правового захисту, очевидно, що таке право може виникнути також у зв`язку з порушенням прав особи в публічно-правових відносинах, що і знайшло своє відображення в приписах статті 56 Конституції України.

У публічно-правових відносинах моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень або його посадових осіб.

Виходячи із загальних засад доказування, позивач повинен довести, що йому заподіяно шкоду і визначити її розмір. Це означає, що позивач повинен зазначити, які саме виникли обставини, що спричинили страждання чи приниження честі, гідності, яку саме шкоду вони спричинили і який її розмір.

Всупереч цьому позивач не вказує на будь-які обставини, що підтверджують спричинення йому страждань чи інших втрат немайнового характеру.

Однак, суд вважає, що будь-яке порушення прав фізичної особи неодмінно заподіює шкоду.

У даній справі суд дійшов висновку про те, що відповідачем було допущено протиправну поведінку щодо позивача, а саме протиправно тричі звільнено позивача з займаної посади.

Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є протиправна поведінка (дії чи бездіяльність), то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу.

При оцінці обґрунтованості вимог особи про відшкодування моральної шкоди належить керуватись принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин справи форм моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності обставини, що свідчать про наявність та характер завданих особі немайнових втрат

Зважаючи на встановлені обставини, зміст та характер спірних правовідносин, суд дійшов переконливого висновку, що в даному випадку факт заподіяння моральної шкоди через повторне безпідставне звільнення позивача не вимагає окремого доказування.

Щодо розміру моральної шкоди, який належить відшкодувати позивачу суд виходить з наступного.

Суд враховує, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зважаючи, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження фізичного погіршення якихось здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, а також не наведено будь яких фактичних обставин, в яких би знайшли свої відображення завданні йому фізичні чи душевні страждання, враховуючи відсутність очевидних негативних наслідків чи втрат для позивача, що могли б бути детерміновані протиправною поведінкою відповідачів суд вважає, що розумним та справедливим розміром відшкодування завданої неправомірною поведінкою відповідачів моральної шкоди є 6000 (шість тисяч) гривень, що підлягає стягненню з відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2, 3 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду щодо про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.7,9,241-246,250,255,262,295,371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (вул..Балківська,12-В, м.Одеса, 65110), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національного агентства з питань запобігання корупції (бульвар Дружби народів,28, м.Київ, 01103) про визнання протиправним та скасування наказу Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №23-О від 10.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Західно-Чорноморські басейнового управління охорони, використання і відтворення водні біоресурсів та регулювання рибальства № 23-О від 10.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Зобов`язати Західно-Чорноморське басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (вул..Балківська,12-В, м.Одеса, 65110, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за вимушеного прогулу починаючи з 12.12.2019 року по день ухвалення рішення суду.

Стягнути із Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (вул..Балківська,12-В, м.Одеса, 65110, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію моральної шкоди в розмірі 6000,00 гривень.

В решті позову відмовити.

В частині поновлення на посаді допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.С. Єфіменко