Справа № 420/11209/20
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/11209/20

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 19.01.2021 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Поварчук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України (далі ГУ ДМСУ) в Одеській області про:

- визнання протиправним та скасування наказу №191 від 06 жовтня 2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання відповідача розглянути його заяву від 24 вересня 2020 року щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідачем не враховано реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Позивач наводить низку нормативно-правових актів щодо адаптації українського законодавства до законодавства Європейського Союзу, окремі норми національного законодавства, визначення терміну "біженець" та підсумовує, що це підтверджує обґрунтованість звернення позивача за захистом та необ`єктивність і неповноту висновків органу міграційної служби під час розгляду його звернення за міжнародним захистом.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що зазначивши, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМСУ в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМСУ в Одеській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником;

- свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати "можливим у розумних межах" або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця;

- стосовно підтверджуючих доказів, та їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази.

У відзиві ГУ ДМСУ в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, що вона є безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а рішення суду таким, що прийняте з урахуванням усіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції:

Громадянин Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їхав на територію України легально 17 березня 2015 року (маршрут з території Фрітаун (Сьєрра-Леоне) Конкарі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна) на підставі паспортного документу (вилучений) та студентської візи.

Позивача було відраховано з Тернопільського національного економічного університету за порушенням умов контракту наказом №8-ст від 13 січня 2016 року, а 10 листопада 2016 року УДМС України в Івано-Франківській області було прийнято рішення №34 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження - Сьєрра-Леоне.

08 грудня 2016 року позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській області із заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в України.

Наказом ГУ ДМСУ в Харківській області від 28 грудня 2016 року №204 стосовно заявника було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку із цим ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до ДМС України, в результаті чого рішенням ДМС України від 04 квітня 2017 року №22-17 скаргу заявника було задоволено, у відповідності до листа ДСІОБГ ДМС України в Харківській області було зобов`язано здійснити заходи щодо оформлення документів про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 було розміщено у ПТРБ у м. Одеса, у зв`язку із чим наказом від 11 квітня 2017 року №58 особовою справу заявника було знято з обліку ГУ ДМС в Харківській області.

Наказом від 19 квітня 2017 року №74 особову справу заявника було поставлено на облік ГУ ДМСУ в Одеській області та присвоєно номер 2017OD0056.

Відповідно до рішення ДМС України від 21 липня 2017 року №325-17 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із яким, позивач оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року №815/4595/17, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії.

Згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року №815/4595/17, ОСОБА_1 придбав авіаквиток до Сенегалу (м. Дакар), транзитом через Туреччину та Францію. Згідно з інформацією, наданою Харківським прикордонним загоном Східного регіонального управління ДПС України (лист від 08 грудня 2016 року №43/15216), позивач вибув до Туреччини 19 листопада 2016 року (у національному паспорті позивача проставлена відповідна відмітка на стор. 30), але 20 листопада 2016 року був повернутий назад до України турецькими уповноваженими органами через відсутність у нього транзитної візи держав Шенгенської зони.

Наступного дня позивача було відправлено до Туреччини, звідки його знову повернуто до України. Відповідно до інформації, наданої адвокатом позивача Охотніковою Н.Г., а саме фотокопії рішення Харківського прикордонного загону від 24 листопада 2016 року, позивачу було відмовлено в перетинанні державного кордону України. За свідченнями позивача, після останнього повернення до України, його зачинили в одному з приміщень харківського аеропорту, де він перебував протягом 15 діб.

Позивач також повідомив, що зателефонував своєму другові у м. Івано-Франківськ і той вислав йому номер правозахисної організації у м. Києві. Незабаром йому подзвонила адвокат громадської організації "Харківська правозахисна група" Охотнікова Н.Г., яка 07 грудня 2016 року забрала його з аеропорту та надала інформацію про можливість звернення за міжнародним захистом до ГУ ДМСУ в Харківській області.

Особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в присутності адвоката ОСОБА_3 , позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ України у Харківській області 08 грудня 2016 року.

Під час звернення до територіального підрозділу ДМС позивач зазначив, що наразі не має наміру повертатися до Сьєрра-Леоне через загрозу зазнати переслідування з боку таємного угрупування "Поро".

Відмовляючи в задоволенні позову по справі №815/4595/17, суд виходив з того, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, суди обох інстанцій дійшли висновку про те, що в межах розглядуваного звернення за міжнародним захистом відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази переслідування ОСОБА_1 в країні походження - Сьєрра-Леоне за ознакою віднесення до певної соціальної чи релігійної групи чи заняття ним політичною діяльністю, а це свідчить про відсутність у нього Конвенційної ознаки біженця, причиною виїзду позивача з Сьєрра-Леоне слугувало навчання на Україні, а не загроза зазнати переслідувань, позивач не є особою, яка потребує додаткового захисті, в зв`язку із чим суди обох інстанцій визнали оскаржене рішення відповідача щодо відмови у наданні позивачу статусу біженця обґрунтованим та таким, що прийняте в порядку, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законом України.

Як вбачається із матеріалів особової справи ОСОБА_1 , у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у наданих працівниками міграційної служби поясненнях позивач пояснив своє звернення за захистом в Україні наявністю загрози його життю від можливих дій таємної організації, членом якої був його батько.

Таким чином, в заяві від 08 грудня 2016 року позивачем не зазначені причини неможливості повернення до країни громадянської належності - Сьєрра-Леоне, які б підпадали під критерії, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до органів міграційної служби України за міжнародним захистом, за результатами розгляду якого прийнято наказ №191 від 06 жовтня 2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило позивача звернутись за судовим захистом із даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його повторної заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст. 77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача або членів його родини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу ГУ ДМС в Одеській області №191 від 06 жовтня 2020 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.п.1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року у справі №815/4595/17, яка залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

При вирішенні вищезазначеної справи встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання незаконного працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності. Таким чином, всі вищезазначені обставини свідчать, про те, що позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, тому суд вважає, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, його заява є явно необґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1, 2, 3) від 14 грудня 2017 року відсутні обґрунтовані пояснення щодо переслідувань або дискримінації позивача в країні громадянської належності та не визначені причини неможливості добровільного повернення позивача до Сьєрра-Леоне".

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено преюдиційні обставини щодо відсутності загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивачки до країни громадянського походження.

Судами під час першого звернення позивача за наданням міжнародного захисту було встановлено, що побоювання стати жертвою переслідування є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

24 вересня 2020 року позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно ч.7 ст. 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Обґрунтовуючи наявність підстав для надання статусу біженця, позивач стверджував про небезпеку, яка може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Він зазначає, що не бажає повертатися до Сьєрра-Леоне через ймовірність зазнати розправи з боку членів спільноти "Поро", яким стане відомо про його повернення від їх божества (арк. 5 співбесіди від 06 жовтня 2020 року).

Так, в заяві від 07 грудня 2016 року позивач стверджував, що від рук членів вказаної таємної спільноти, окрім батька, загинула його тітка (сестра його матері). Натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 10 травня 2017 року, було встановлено, що тітки в нього немає, згідно з протоколом співбесіди від 06 жовтня 2020 року, члени "Поро" вбили лише його батька. Відповідно до анкетування від 24 вересня 2020 року, батько позивача помер у 2017 році, про що йому стало відомо від їх сусіда, який взяв слухавку, коли позивач телефонував на мобільний номер телефону батька (арк. 4 співбесіди від 06 жовтня 2020 року). Натомість, у відповідності до матеріалів попереднього звернення, саме представники "Поро" зателефонували йому та повідомили про смерть його батька (арк. 8 співбесіди від 10 травня 2017 року). Прокоментувати вказані розбіжності позивач не зміг.

Крім цього, з анкетування вбачається, що позивач зазначає, що може зазнати розправи з боку таємної організації у випадку повернення на Батьківщину через те, що він не став їх членом по досягненню 18 років. Водночас, з протоколу співбесіди від 10 травня 2017 року вбачається, що батько особи приніс в жертву позивача, як першого сина, але пізніше змінив свої наміри (арк. 7-15, арк. 2 співбесіди від 23 грудня 2016 року). До управління надано два заголовки статей із зображеннями людей та назвою таємної організації "Поро", без посилань на інтернет-ресурси, де ці статті розміщені, дат їх видання та авторів.

Зі слів позивача, отримані матеріали підтверджують лише існування вказаної організації на території Сьєрра-Леоне.

Існування вказаної спільноти саме по собі не створює небезпеку для життя особи у випадку його повернення на Батьківщину, будь-яких підтверджень членства батька у згаданій організації або його побоювань за власне життя в позивача немає. Також, в ході проведення співбесіди від 06 жовтня 2020 року було встановлено, що будь-яких труднощів або переслідувань на території Сьєрра-Леоне позивач не зазнавав, з представниками організації "Поро" не контактував (арк. 4-5, співбесіди від 06 жовтня 2020 року).

Отже, побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 06 березня 2019 року у справі №815/2505/17, від 04 березня 2019 року у справі №815/2505/17, від 31 березня 2020 року у справі №420/4829/19.

Враховуючи встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що наказ відповідача №191 від 06 жовтня 2020 року, яким позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та таким, що прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.