Справа № 755/10500/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним і скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 20 грудня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовують тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що під час складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП була присутня перекладач Дмітрієва М.О. Відповідач зазначає, що громадянину Республіки Гамбія ОСОБА_1 було роз`яснено його права, строки оскарження рішення та наслідки його невиконання, однак від підписання відповідної розписки позивач відмовився. Представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області зазначає, що обставин, які перешкоджають примусовому поверненню до країни походження не виявлено.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому зазначив, що ОСОБА_1 законно перебуває на території України. Додатково наголосив на обставинах, які були зазначені в адміністративному позову. Також наголошує на тому, що апеляційна скарга підписана неуповноваженою особою.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задовольнити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що відносно громадянина Республіки Гамбії ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у зв`язку з виявленням його нелегального становища, яке полягає у відсутності підстав для подальшого перебування на території України.

Головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Гулящим С.І. 20 грудня 2019 року ухвалено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 . Вказаним рішення позивача зобов`язано покинути територію України у термін до 24 грудня 2019 року та заборонено йому в`їзд на територію України терміном на три роки до 20 грудня 2022 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання його протиправним і скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення про примусове повернення до країни походження від 20 грудня 2019 року не містить відмітки про участь перекладача або відмітки про відсутність необхідності у перекладачі. Враховуючи те, що позивач є громадянином Республіки Гамбія, у суду першої інстанції виникли сумніви в тому, що позивач дійсно розумів українську мову. За висновком суду першої інстанції, у такому випадку відсутні підстави вважати, що позивачу були роз`яснені всі його права, у тому числі на отримання правової допомоги та що позивач в повній мірі розумів зміст прийнятого щодо нього рішення і його наслідки. Зазначені обставини суд першої інстанції визнав достатніми для визнання протиправним і скасування рішення від 20 грудня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 вказаного Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни, згідно з п. 5 розділу І Інструкції, є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно з рішенням від 20 грудня 2019 року підставою для примусового повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 та заборони йому в`їзду на територію України стало виявлення факту порушення законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Вказане порушення полягало в тому, що у позивача відсутні підстави для подальшого перебування на території України.

Перевіряючи обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування рішення відповідача ід 20 грудня 2019 року, колегія суддів враховує, що Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час прийняття рішень про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни визначений у розділі ІІ Інструкції.

У відповідності до п. 2 розділу ІІ Інструкції рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про недотримання Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області вимог п. 2 розділу ІІ Інструкції в частині оголошення прийнятого рішення іноземцю в присутності перекладача.

Разом з тим, можливе порушення встановленого порядку оголошення рішення про примусове повернення, не належить до обставин, які можуть бути підставою для скасування прийнятого рішення.

Для правильного вирішення справи належить встановити, зокрема, чи є підстави, передбачені ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 5 розділу І Інструкції для примусового повернення громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 в країну походження або третю країну, чи прийняте рішення від 20 грудня 2019 року уповноваженим органом.

Натомість дотримання порядку оголошення такого рішення належить до обставин, які можуть бути враховані у разі невиконання ОСОБА_1 рішення про примусове повернення у визначений в ньому строк.

Згідно з п. 5 розділу ІІ Інструкції іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За змістом ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» якщо іноземці не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) може звернутися до адміністративного суду з позовом про примусове видворити з України іноземця або особи без громадянства.

Отже, дотримання відповідачем вимог п. 2 розділу ІІ Інструкції та здатність позивача у повній мірі розуміти зміст прийнятого щодо нього рішення і його наслідки, належать до обставин, що можуть бути враховані саме при перевірці причин невиконання рішення про примусове повернення.

Крім того, разом з апеляційною скаргою відповідач надав копію рішення від 20 грудня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду, в якому міститься запис про відмову громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 від особистого підпису в рішенні. Такий запис зроблений в присутності двох свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що підстави, з яких суд першої інстанції задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 , є необґрунтованими.

Перевіряючи наявність інших підстав для скасування рішення від 20 грудня 2019 року, про які позивач зазначав у адміністративному позові, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 вважає, що перебуває на території України на законних підставах, що передбачені ч. 18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Вказана норма права передбачає, що особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до ч. 16 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною вісімнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, подана після завершення граничного терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також висновок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження іноземця або особи без громадянства або з причин, що не залежать від таких осіб, після завершення строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було з`ясовано раніше.

Зазначені норми права вказують на те, що документом, який підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні, є саме посвідка на тимчасове проживання, яка видається за зверненням іноземця або особи без громадянства.

У свою чергу звільнення осіб з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, є лише передумовою для звернення із заявою про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Разом із адміністративним позовом громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 подав копію довідки Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 18 вересня 2019 року про тримання іноземця (особи без громадянства) у ПТПІ в період з 20 березня 2018 року по 18 вересня 2019 року та висновку про неможливість примусового видворення з України, що затверджений т.в.о. начальника Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області 12 вересня 2019 року.

Водночас такі документи є лише підставою для звернення за оформленням посвідки на тимчасове проживання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надав посвідку на тимчасове проживання в Україні, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що він на законних підставах перебуває на території України і не порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Доводи позивача про те, що на нього поширюються положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» колегія суддів також вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 вказаного Закону іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Разом з тим позивач не надав пояснень і доказів, які б підтверджували можливість настання обставини, які передбачають застосування положень ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також, відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У свою чергу відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що на території громадянської приналежності позивача відсутні збройні конфлікти та в доповідях міжнародних неурядових організацій відсутня інформації про порушення основоположних прав і свобод або системне порушення прав людини в Республіці Гамбія.

Також позивач в адміністративному позові зазначив, що перебуває у шлюбних відносинах з громадянкою України - ОСОБА_8 та утримує малолітню дитину - ОСОБА_9 .

Водночас ОСОБА_1 не надав свідоцтво про укладення шлюбу з ОСОБА_8 , а у приєднаному до матеріалів справи свідоцтві про народження ОСОБА_9 серії НОМЕР_1 зазначено, що батьком дитини є громадянин Гвінейської Республіки ОСОБА_10 .

Позивач наполягає на тому, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняло рішення про заборону в`їзду в Україну за відсутності на те законних підстав. Такий висновок ґрунтується на тому, що ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» містить вичерпний перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Однак рішення від 20 грудня 2019 року не містить в собі посилання на одну з таких підстав.

Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів враховує, що згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 26 вказаного Закону не визначає підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, нею лише передбачена можливість встановлення такої заборони строком на три роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тобто, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 13, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», викладеній у постановах від 27 червня 2019 року у справі № 264/4077/17 та від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Позивач правильно зазначає, що рішення відповідача від 20 грудня 2019 року не містить у собі посилання на одну з підстав для заборони в`їзду в Україну, визначену ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 20 грудня 2019 року в частині заборони в`їзду на територію України є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 05 лютого 2021 року та є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Враховуючи, обставини, які стали підставою для задоволення позову судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог ґрунтується на інших доводах, рішення суду від 05 лютого 2021 року належить скасувати в повному обсязі.

Також колегія суддів враховує доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу від імені Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Позивач зазначає, що представництво органів державної влади в адміністративному процесу з 01 січня 2020 року має здійснюватися адвокатом, якщо провадження у справі розпочато після 30 вересня 2016 року.

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до пп. 19 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням пп. 11 п. 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, Конституцію України доповнено ст. 1312. Положеннями ч. 3 ст. 1312 Конституції України передбачено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Однак ч. 4 ст. 1312 Конституції України передбачає, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

У відповідності до ч. 2 ст. 57 КАС України у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Ознаки справ незначної складності були визначені Верховним Судом у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 233/7178/19. Суд касаційної інстанції в цій справі аналізував особливості розгляду спорів щодо рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 286 КАС України та сформував правову позицію, відповідно до якої ця категорія справ не розглядається виключно за правилами загального позовного провадження, натомість відноситься до термінових справ, у яких не вимагається проведення підготовчого засідання, а кількість заяв по суті справи є обмеженою, що вказує на її малозначність.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаний висновок Верховного Суду стосується справ, передбачених ст. 286 КАС України, проте у повній мірі може бути застосований і до цієї справи, адже ст. 268 КАС України встановлює особливості подання заяв по суті справи також і у спорах, передбачених ст. 288 КАС України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що Лазар О.О., який діяв на підставі довіреності від 11 січня 2021 року № 8010/12-21, є належним представником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області і мав право підписувати апеляційну скаргу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задовольнити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 242, 289, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року - скасувати.

Адміністративний позов громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 20 грудня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни у частині заборони громадянину Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзду на територію України строком на 3 роки до 20 грудня 2022 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

В.В. Файдюк