Справа № 560/2315/20
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/2315/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

30 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" про визнання відмови протиправною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :
в травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" про визнання незаконною та протиправною відмову Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2018 року по 18 жовтня 2019 року.

Також, позивач просив стягнути з Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" на користь ОСОБА_1 оплату за вимушений прогул з 14 грудня 2018 року по 18 жовтня 2019 року у розмірі 77026,32 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.02.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 09.10.2019 включно.

Стягнуто з Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 09.10.2019 включно в розмірі 77026 (сімдесят сім тисяч двадцять шість) грн 32 коп з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)".

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.12.2018 у справі №560/3645/18, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2019, визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Райківецької виправної колонії №78 "З особового складу" від 08.06.2018 №89/ос - 18 в частині звільнення зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України за п.5 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 . Стягнуто з Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 08 червня 2018 року по 13 грудня 2018 року в сумі 50465,52 грн. Допущено до негайного виконання поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2019 у справі №560/3645/18 апеляційну скаргу Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року - без змін.

У зв`язку з оскарженням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.12.2018 у справі №560/3645/18 до Сьомого апеляційного адміністративного суду, фактичне поновлення позивача відбулось лише 30.07.2019 відповідно до наказу Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" від 30.07.2019 №110/ОС-19 "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ".

За змістом військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 22.05.2018 призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину, а 08.10.2019 - звільнений в запас.

Згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_2 , а також наказу Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" від 18.10.2019 №145/ОС-19 "Про особовий склад" позивач звільнений зі служби в Державній установі "Райківецька виправна колонія (№78)" 18 жовтня 2019 року.

Відповідно до банківської виписки, відповідач перерахував позивачу в жовтні 2019 року кошти.

Згідно з листом Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" від 22.11.2019 №17-19/К-14 в жовтні 2019 року проведено виплату належного позивачу грошового забезпечення за період з 10.10.2019 по 18.10.2019 в сумі 1357,26 грн, при цьому з належної до виплати суми було утримано військовий збір в сумі 20,36 грн та профспілковий внесок в сумі 13,57 грн. Також проведено виплату компенсації за час вимушеного прогулу за рішенням суду в сумі 50465,52 грн. З цієї суми було утримано військовий збір в сумі 756,98 грн.

Позивачу виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 08.06.2018 по 13.12.2018 в сумі 50465,52 грн, тобто, з дати незаконного звільнення (08.06.2018) по дату прийняття рішення суду (13.12.2018).

Тобто, позивачу не виплачено кошти з 14.12.2018 по 30.07.2019 - час розгляду справи №560/3645/18, оскарження відповідачем рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.12.2018 до Сьомого апеляційного адміністративного суду, а також з 31.07.2019 по 09.10.2019 - період з якого позивач проходив строкову військову службу до виходу на службу в Державній установі "Райківецька виправна колонія (№78)".

Позивач, вважаючи незаконною та протиправною відмову відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2018 року по 18 жовтня 2019 року, звернувся в суд з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що як слідує з мотивувальної частини судового рішення від 13.12.2018 у справі №560/3645/18, суд розглянув позовні вимоги та визначив конкретний розмір (суму) середнього заробітку (грошового забезпечення), за час вимушеного прогулу позивача, пов`язаного з його незаконним звільненням. Зазначена сума становить 50465,52 грн та обчислювалася за час вимушеного прогулу з 08.06.2018 по 13.12.2018, тобто до дати рішення суду.

Вказану суму у справі №560/3645/18 суд визначив, зокрема, на підставі довідки Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" №4346 від 23.10.2018, згідно з якою середня заробітна плата позивача за останні два місяці роботи за квітень - травень 2018 року складає 15557,03 грн. Водночас, середньоденний заробіток ОСОБА_1 за квітень - травень 2018 року складає 379,44 грн. Кількість днів у період вимушеного прогулу позивача складає 133 робочих (календарних) дні.

Позивача згідно з наказом Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" від 30.07.2019 №110/ОС-19 "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 " поновлено на посаді 30.07.2019.

Отже, позивачу належить до виплати заробітна плата за час вимушеного прогулу, а саме за період з 14.12.2018 по 30.07.2019.

В частині періоду з 31.07.2019 по 09.10.2019 включно, суд першої інстанції зазначив, що позов в цій частині також належить до задоволення, оскільки позивача призвали на строкову військову службу під час дії особливого періоду і гарантії, встановлені частиною 3 статті 119 КЗпП України, власне і спрямовані (призначені) на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян на працю, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України.

Таким чином на думку суду першої інстанції, відповідач протиправно відмовив позивачу в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.12.2018 по 09.10.2019 включно.

Щодо розміру середнього заробітку, який належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції зазначає, що відповідно до довідки Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" №4346 від 23.10.2018 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складав 379,44 грн.

Отже, належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 09.10.2019 включно, що становить 203 робочих дні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 09.10.2019, становить 77026,32 грн (379,44 грн - середньоденний заробіток х 203 робочих днів).

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, незаконно звільненому працівникові належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.12.2018 у справі №560/3645/18, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2019, визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Райківецької виправної колонії №78 "З особового складу" від 08.06.2018 №89/ос - 18 в частині звільнення зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України за п.5 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 . Стягнуто з Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 08 червня 2018 року по 13 грудня 2018 року в сумі 50465,52 грн. Допущено до негайного виконання поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2019 у справі №560/3645/18 апеляційну скаргу Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року - без змін.

У зв`язку з оскарженням рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.12.2018 у справі №560/3645/18 до Сьомого апеляційного адміністративного суду, фактичне поновлення позивача відбулось лише 30.07.2019 відповідно до наказу Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" від 30.07.2019 №110/ОС-19 "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ".

Згідно з статтею 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства (стаття 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів ).

Статтею 65 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Схожа правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 711/8138/18 (провадження № 14-607цс19).

З урахуванням вказаного висновок суду першої інстанції, щодо виплати заробітна плата позивачу за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 30.07.2019 є правомірним.

Доводи апелянта, що оскільки, заява про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглядалось менше року, а установою вже проведена виплата компенсації, повторні вимоги позивача щодо виплати компенсації за час вимушеного прогулу є безпідставними та такими, що перевищують період, визначений абз.2 ст.235 КЗпП України не більше як за один рік, колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на нижчевикладене.

В рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.12.2018 у справі №560/3645/18, якою позивача поновлено на раніше займаній посаді, суд вирішував питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 08 червня 2018 року по 13 грудня 2018 року в сумі 50465,52 грн. Тобто, було захищено порушене право позивача в межах заявлених позовних вимог.

Період вимушеного прогулу з 04.12.2018 по 09.10.2019 предметом розгляду у справі №560/3645/18 не був. Тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе повністю захистити порушене право позивача та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період.

Щодо періоду з 01.08.2019 по 09.10.2019, колегія суддів зазначає, що як вірно вказав суд першої інстанції, ст.236 КЗпП України передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника та не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Так, аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Крім того, за працівниками, призваними на строкову військову службу на особливий період під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

В свою чергу, позивача призвали на строкову військову службу під час дії особливого періоду і гарантії, встановлені частиною 3 статті 119 КЗпП України, власне і спрямовані (призначені) на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян на працю, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення є підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі. При цьому, наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а.

На підставі вказаного, матеріалів справи, з урахуванням ст.308 КАС України, колегія суддів приходить до висновків, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в ньому повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.