Справа № 600/2062/21-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2021-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в забезпечені адміністративного позову

07 травня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2062/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - заявник), звернувся в суд із заявою про забезпечення позову до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано - Франківськ) в особі заступника начальника Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Малого Олександра Володимировича, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південного - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ), Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно - Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ), філії Чернівецького обласного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", в якій просив:

- зупинити стягнення з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці від 14.06.2011 року № 2-1184, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "Державний ощадний банк України", заборгованості у сумі 324391,86 грн у зведеному виконавчому провадженні № 56249480.

В обґрунтування заяви зазначено, що у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебувало зведене виконавче провадження №56249480, до якого включене виконавче провадження з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14.06.2011 №2-1184 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Державний ощадний банк України заборгованості у сумі 324 391,86 гривень.

10.05.2018 року Заступником начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Малим О.Е. була винесена постанова про передачу виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Зазначеною постановою зобов`язано в.о. начальника Першого відділу ДВС Олексюк О.І. передати зведене виконавче провадження №56249480 у строк до 25.05.2018 для подальшого виконання до відділу примусового виконання рівень. Постанова вмотивована тим, що державними виконавцями Першого відділу ДВС не вживаються заходи для примусової реалізації іпотечного майна.

Вважає, що постанова, яка винесена 10.05.2018 року про передачу матеріалів зведеного виконавчого провадження №56249480 до Відділу примусового виконання рішень є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки не грунтується на вимогах Закону, та в майбутньому буде оскаржена позивачем.

Зверталась увага суду на те, що виконавче провадження і надалі незаконно виконується відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рушень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Окрім цього виконавче провадження перебуває на стадії завершення реалізації арештованого майна, що вбачається з загально доступного сайту системи електронних торгів арештованим майном (СЕТАМ).

Відтак, на думку заявника, невжиття заходів забезпечення позову призведе вказані правовідносини у площину цивільного спору, так як відбудеться реалізація майна, а на даний час саме забезпечивши позов цього можна не допустити. Невжиття заходів для забезпечення позову призведе до значного ускладнення виконання рішення суду, що є очевидним у даній справі.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, (яка подана до звернення із адміністративним позовом), суд дійшов висновку, що ця заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Порядок розгляду заяви про забезпечення позову врегульовано статтею 154 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1-3 статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.

Аналізуючи наведені позивачем обґрунтування заяви про забезпечення позову та матеріали справи вбачається, що в даному випадку відсутній факт винятковості, а тому суд вважає за можливе розглянути заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи та її розгляд у судовому засіданні.

Відповідно до частити 1 статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

За приписами частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено:1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 статті 150 КАС України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 статті 151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

За змістом приписів частин 4, 5, 6 статті 154 КАС України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із п.17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Аналіз наведеної правової норми свідчить на користь висновку, що законодавець встановив наступні підстави для постановляння ухвали про забезпечення позову у справі: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; захист прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності. Забезпечення адміністративного позову можливе виключно за наявності вищевказаних обставин, які підлягають доведенню позивачем та встановленню судом у разі вжиття таких заходів.

У контексті наведеного суд наголошує, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно будь-якої із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.

Відтак, під час вирішення питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду без вжиття заходів задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).

При вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд оцінив, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, та дійшов висновку, що вжиття вказаних заходів забезпечення адміністративного позову буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Водночас, невжиття таких заходів, очевидно, може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів позивача на захист яких подано адміністративний позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат та поставити під загрозу господарську діяльність підприємства.

Статтею 17 Закону України 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Під час вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову необхідно врахувати Рекомендації N Я (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, відповідно до яких рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий заходів, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Суд при розгляді даної заяви також враховує правову позицію Європейського суд з прав людини, викладену у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", в якій суд зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, та і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного прав Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ефективний засіб - це запобігання тому щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18.

Слід повторно зазначити, що пунктом 5 частини 3 статті 151 КАС України встановлено заборону щодо забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

В ході розгляду заяви, відповідно до відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Царапіна Андрія Григоровича від 06.06.2018 року виведено виконавче провадження у відношенні заявника про стягнення на користь АТ "Державний ощадний банк України", заборгованість у сумі 324391,86 грн із зведеного виконавчого провадженні № 56249480.

Водночас зі змісту заяви про забезпечення позову судом встановлено, що предметом оскарження в суді в майбутньому є постанова, яка винесена заступником начальника - головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Малим О.В. від 10.05.2018 року, про передачу матеріалів зведеного провадження до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Разом з тим, заявник обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці від 14.06.2011 року № 2-1184, про стягнення з останнього на користь АТ "Державний ощадний банк України" заборгованості у сумі 324391,86 грн у зведеному виконавчому провадженні № 56249480, наголошує на протиправності постанови про передачу зведеного виконавчого провадження, при цьому не наводить жодних доводів протиправності дій/ бездіяльності чи рішень суб`єкта владних повноважень з приводу спірних правовідносин в частині стягнення коштів. Іншими словами, позивач просить зупинити стягнення за виконавчим документом, разом з тим в подальшому має за мету оскаржити інше рішення (постанову від 10.05.2018 року). З огляду на викладене, очевидним є те, що такий захід в спірних правовідносинах суперечитиме вимогам пункту 5 частини 3 статті 151 КАС України, оскільки позивачем оскаржуватиметься інше рішення, яке не стосується стягнення коштів.

Крім того, заявником не надано до суду доказів на підтвердження існування загрози або імовірності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

З урахуванням зазначених вище обставин, суд дійшов висновку про відсутність будь-яких об`єктивних даних, з яких можливо встановити, що до моменту ухвалення рішення в (майбутній) адміністративній справі існуватиме очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, а захист цих прав, або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Окрім того, суд звертає увагу заявника на положення частини 1 та 2 статті 44 КАС України, якими визначено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно частини 3 статті 44 КАС України учасники справи мають право, в т.ч.: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 45 КАС України).

В тому разі, якщо суд дійде висновку, що сторона у спірних правовідносинах зловживає процесуальними правами в такому випадку законодавець надав можливість застосувати до відповідної особи штраф відповідно до вимог статті 149 КАС України.

В контексті наведеного суд зазначає наступне.

Відповідно до відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Царапіна Андрія Григоровича від 06.06.2018 року виведено виконавче провадження у відношенні заявника про стягнення на користь АТ "Державний ощадний банк України", заборгованості у сумі 324391,86 грн із зведеного виконавчого провадження № 56249480 в окреме виконавче провадження.

Крім того, 13.01.2020 року старшим державним виконавцем Мильником Юрієм Михайловичем винесено постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Чернівецькій області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано - Франківськ).

Про зазначені обставини заявнику достеменно відомо, про що свідчить підпис останнього в заяві про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 23.04.2021 року. Разом з тим, заявник обґрунтовуючи свої вимоги, по своїй суті вводить суд в оману, і замовчує ті обставини, що стягнення відбувається не у зведеному виконавчому провадженні №56249480, а у виконавчому провадженні №27384915, яке є виведеним (окремим) з 06.06.2018 року, і оскарження будь-яких рішень і дій у ньому, а так само і вжиття заходів забезпечення позову має відбуватись за правилами цивільного або ж господарського судочинства в залежності від суб`єктного складу сторін, незважаючи на те, що останній визначив для себе предметом спору (у майбутньому) рішення у зведеному виконавчому провадженні.

Керуючись статтями 150, 154, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , про забезпечення позову - відмовити повністю.

Згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково. Апеляційна скарга на ухвалу подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя О.В. Боднарюк