Справа № 160/1366/21
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 року Справа № 160/1366/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії відповідача - рішення про відмову комісії Головного управління Національної гвардії України щодо виплати одноразової грошової допомоги у раз загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися після 01 січня 2014 року про виплату ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги за встановлені 10% втрати професійної працездатності на підставі поданих документів;
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України по 13.01.2020 року на посадах оркестру частини, в тому числі музиканта концертмейстера оркестру.
Позивач є учасником бойових дій і виконував службово-бойові завдання і в зоні проведення антитерористичної операції, і в зоні проведення Операції об`єднаних сил. Відповідно п.п. «а» п.2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 09.01.2020 року №1 о/с позивача було звільнено у відставку з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту з правом носіння військової форми одягу. В порядку реалізації даного наказу, після проведення взаєморозрахунків, позивача було виключено зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.01.2020 року №7 (по стройовій частині). Відповідно до Свідоцтва про хворобу №89 від 21.12.2019 року гарнізонна медична (військово-лікарська) комісія Державної лікарні МВС України в місті Кривий Ріг постановила визнати позивача обмежено придатним до військової служби. Згідно п.12 Свідоцтва про №89 від 21.12.2019 року захворювання, ТАК, пов`язане із проходженням військової служби. На підставі вищезазначеного документа позивач звернувся до Обласної медико-соціальної експертної комісії №2. Після проведеного огляду 10.02.2020 року медико-соціальною експертною комісією встановлено 10 відсотків втрати професійної працездатності, про що було видано довідку серія АГ №0000556 від 10.02.2020 року про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках. 09.12.2020 року представнику позивача було вручено відповідь командира в/ч НОМЕР_1 НГУ за вих. №6/11/32-1805 від 27.11.2020 року з копією протоколу комісії Головного управління Національної гвардії України щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися після 01.01.2014 року № 400/975 щодо колишнього військовослужбовця частини ОСОБА_1 , згідно якої позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з частковою втратою працездатності. Позивач не погоджується з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги та зазначає, що проходження військової служби і виконання обов`язків військової служби є складовими визначення військова служба і свого роду тотожними поняттями, оскільки йдеться про одне і те ж. При цьому, проходження військової служби є терміном, що визначає показник перебування особи в часі, а виконання обов`язків військової служби є терміном, що визначає певні дії особи. Таким чином, на думку позивача, є очевидним факт того, що, проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, позивач проходив військову службу і виконував обов`язки військової служби. Відтак, вважає, що необхідності у додатковому документальному підтвердженні цього факту нема. На підставі викладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2021 року позовну заяву залишено без руху.
10.02.2021 року представником позивача усунуті недоліки позовної заяви, зокрема, шляхом подання уточнюючої позовної заяви з визначенням відповідачем Головного управління Національної гвардії України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
23.03.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що висновок, що поняття «під час проходження військової служби» та «під час виконання обов`язків військової служби» законом не ототожнені, проте чинне законодавство визначень їхніх понять не містить. Додатковим розмежуванням цих визначень є те, що проходження військової служби можливе і під час усунення від виконання службових обов`язків, перебування у відпустці, перебування на вихідному дні, та ніяк не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Під час прийняття рішення комісією Головного управління Національної гвардії України щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що стались після 01 січня 2014 року діяли саме вищезазначені норми, а тому комісія Головного управління НГУ прийняла рішення правомірно в межах своїх повноважень та чинного законодавства.
02.04.2021 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказано, що визначення «під час проходження військової служби» є більш широким та включає в себе і час виконання обов`язків військової служби, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу з 04.06.1993 року по 21.10.1994 року в Збройних Силах України, з 13.01.1995 року по 13.01.2020 року у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
07.05.2015 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Центрального оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (по стройовій частині) від 13.01.2020 № 7 визначено:
- припинити контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключити зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: старшого прапорщика ОСОБА_1 (Г-011119), який здав справи і обов`язки за посадою музиканта концертмейстера оркестру, та звільненого відповідно до пункту два підпункту а частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з військової служби в запас наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 09.01.2020 № 1 о/с у зв`язку із закінченням строку контракту з правом носіння військової форми одягу 13.01.2020, та для взяття на військовий облік направити до Покровсько-Тернівського РТЦК та СП Дніпропетровської області;
- згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС України від 15.03.2018 № 200, виплатити: премію за особистий внесок у загальні результати служби з 01 по 13 січня 2020 року у розмірі 135 відсотків посадового окладу; грошову компенсацію за невикористані 84 календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
- вислуга років станом на 13.01.2020 становить: час служби в календарному обчисленні - 26 років 04 місяці 18 днів, час служби в пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги) - 02 роки 11 місяців 14 днів.
Згідно із свідоцтвом про хворобу від 21.12.2019 № 89, гарнізонною медичною (військово-лікарською) комісією Державної лікарні МВС України в місті Кривий Ріг за направленням командира Військової частини НОМЕР_1 здійснено медичний огляд ОСОБА_1 .
У пункті 12 вказаного свідоцтва «Діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва)» зазначено: Виразкова хвороба дванадцятипалої кишки, важкий перебіг (ускладнена кровотечею ЖКТ у 2008 році), фаза стійкої ремісії, рубцева деформація цибулини ДПК без порушення евакуаторної функції. Хронічний гастродуоденіт, фаза ремісії, не асоційований з НР. Гастроезофагальна рефлюксна хвороба, не ерозивна форма без порушення функції. Гіпербілірубінемія. Вертеброгенна люмбоішіалгія в стадії ремісії на тлі остеохондрозу поперекового відділу хребта без порушення статико-динамічної функції. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.
У пункті 13 вказаного свідоцтва Постанова військово-лікарської комісії про придатність до військової служби: на підставі статті: 53 в, 52 г, 23 г, 64 г графи ІІ Розкладу хвороб і фізичних вад наказу МО від 14.08.2008 № 402 зазначено: Обмежено придатний до військової служби.
У зв`язку зі встановленням страхового випадку згідно свідоцтва від 21.12.2019 року №89, на підставі акту огляду МСЕК №276, 10.02.2020 року Обласною МСЕК № 2 (м. Кривий Ріг) видано ОСОБА_1 довідку серія АГ № 0000556 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, відповідно до якої медико-соціальною експертною комісією встановлено 10 відсотків втрати професійної працездатності.
11.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій просив виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, до якої додані документи:
- копія свідоцтва про хворобу від 21.12.2019;
- довідка серія АГ № 0000556 від 10.02.2020;
- копія паспорта;
- копія коду;
- довідка банку.
09.12.2020 року представнику позивача було вручено відповідь командира в/ч НОМЕР_1 НГУ за вих. №6/11/32-1805 від 27.11.2020 року з копією протоколу комісії Головного управління Національної гвардії України щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися після 01.01.2014 року № 400/975 щодо колишнього військовослужбовця частини ОСОБА_1 , згідно якої позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з частковою втратою працездатності.
В протоколі № 400/975, затвердженому 23.09.2020 року т.в.о. командувача Національної гвардії України генералом-лейтенантом ОСОБА_2 , вказано, що комісія дійшла висновку про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з частковою втратою працездатності, у зв`язку з тим, що надіслані документи не підтверджують факт утрати працездатності внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання обов`язків військової служби.
Не погоджуючись з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з частковою втратою працездатності, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до підпункту 5 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Згідно з пунктом 2 статті 16-2 зазначеного Закону, одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
У свою чергу механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок №975).
Відповідно до п.7 Порядку, у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Згідно абзацу четвертого пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відмовляючи у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з частковою втратою працездатності, відповідачем зазначено, що надіслані документи не підтверджують факт утрати працездатності внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання обов`язків військової служби.
Зі свідоцтва про хворобу від 21.12.2019 року № 89, виданого гарнізонною медичною (військово-лікарською) комісією Державної лікарні МВС України в місті Кривий Ріг, судом встановлено, що захворювання позивача, пов`язане з проходженням військової служби.
Свідоцтво містить наступне формулювання «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби».
У пункті 5 довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії АГ № 000556 від 10.02.2020 року зазначено причину втрати працездатності: «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби».
Отже, з метою належного вирішення спору, суду необхідно встановити факт тотожності понять «під час проходження військової служби» та «під час виконання обов`язків військової служби».
Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які в добровільному порядку проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час (частина 9 статті 1 Закону).
Частиною 4 статті 2 вказаного Закону передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни (частина 5 статті 2 Закону).
За змістом статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби вважається, зокрема, день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У відповідності до п. 2 Порядку №975, військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та указами Президента України.
Відповідно до ч. 4 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
З викладеного слідує висновок, що поняття «під час проходження військової служби» та «під час виконання обов`язків військової служби» законом не ототожнені, проте чинне законодавство визначень їх понять не містить.
Відповідно до пункту 2.1 глави 2 розділу І Положення № 402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови.
Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Згідно з пунктом 21.5 глави 21 розділу II Положення № 402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях:
- д) Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби - якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.
Форма №158/о заповнюється щодо хворих, які підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню у разі втрати ними працездатності в результаті поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, що сталися при виконанні службових обов`язків (пункт 2 вказаної Інструкції).
У формі № 158/о зазначається кожний хворий, який звернувся до МСЕК для визначення ступеня втрати працездатності в результаті поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, що настала внаслідок виконання службових обов`язків. Форма № 158/о складається з двох частин: одна видається страхувальнику, друга видається застрахованій особі (пункт 4 вказаної Інструкції).
Частина довідки, що видається страхувальнику: у пункті 1 зазначається місцезнаходження МСЕК; у пункті 2 зазначається профіль МСЕК, що оглядала застраховану особу; у пункті 3 зазначаються прізвище, ім`я, по батькові застрахованої особи; у пункті 4 зазначається словами ступінь втрати професійної працездатності у відсотках; у пункті 5 зазначається, у зв`язку з чим встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках (трудове каліцтво, травма); у пункті 6 зазначається дата встановлення страхового випадку; у пункті 7 зазначається номер акта огляду МСЕК; у пункті 8 зазначається дата огляду застрахованої особи МСЕК (пункт 5 вказаної Інструкції).
Частина довідки, що видається застрахованій особі: у пункті 1 зазначається місцезнаходження МСЕК, що оглядала застраховану особу; у пункті 2 зазначається профіль МСЕК; у пункті 3 зазначаються її прізвище, ім`я, по батькові; у пункті 4 зазначається дата огляду МСЕК; у пункті 5 зазначається словами ступінь втрати професійної працездатності у відсотках; у пункті 6 зазначається номер акта огляду на МСЕК; у пункті 7 зазначається дата огляду МСЕК (пункт 6 вказаної Інструкції).
Кожна частина форми № 158/о засвідчується підписом голови та печаткою МСЕК (пункт 7 вказаної Інструкції).
Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що у разі встановлення військовослужбовцю втрати працездатності без установлення інвалідності останній набуває право на виплату одноразової грошової допомоги, яка виплачується залежно від встановленого ступеня втрати працездатності.
Відмовляючи у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги відповідач зазначив, що наданими заявником документами не підтверджено, що його захворювання отримано саме під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, проте суд не погоджується з таким твердженням відповідача.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із втратою працездатності без встановлення інвалідності подано до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України відповідну заяву, до якої надано повний перелік документів, визначений у пункті 11 Порядку №975.
До заяви були подані Свідоцтво про хворобу від 21.12.2019 року №89, Довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії АГ № 000556 від 10.02.2020 року.
У пункті 12 свідоцтва про хворобу від 21.12.2019 року №89 «Діагноз і постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва)» зазначено: «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби».
У пункті 5 довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії АГ № 000556 від 10.02.2020 року зазначено причину втрати працездатності: «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби».
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина перша, друга статті 2 Закону № 2232-XII).
Проходження військової служби і виконання обов`язків військової служби є складовими визначення «військова служба» і свого роду тотожними поняттями. При цьому проходження військової служби - є терміном що визначає показник перебування особи в часі, а виконання обов`язків військової служби - є терміном, що визначає певні дії особи.
Належить зазначити, що виконання обов`язків військової служби здійснюється під час проходження військової служби. Тобто, визначення «під час проходження військової служби» є більш широким та включає в себе і час виконання обов`язків військової служби.
Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом у справах №803/1093/16, №750/5074/17.
З урахуванням викладеного, суд зазначає про неправомірність висновків відповідача щодо непідтвердження наданими позивачем документами обставин отримання останнім захворювання, та за його наслідками часткової втрати працездатності під час виконання ним обов`язків військової служби.
Аналогічні обставини щодо позивача були встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 року у справі №160/3511/20.
Відповідне рішення набрало законної сили 12.08.2020 року, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, станом на час розгляду цієї справи є таке, що набрало законної сили рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 року у справі №160/3511/20, яким встановлено протиправність відмови відповідача у виплати одноразової грошової допомоги у раз загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися після 01 січня 2014 року ОСОБА_1 за встановлені 10% втрати професійної працездатності на підставі поданих документів.
Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про відмову комісії Головного управління Національної гвардії України щодо виплати одноразової грошової допомоги у раз загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися після 01 січня 2014 року ОСОБА_1 за встановлені 10% втрати професійної працездатності на підставі поданих документів підлягають задоволенню
Як наслідок, підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із частковою втратою працездатності на підставі поданої заяви та документів від 27.07.2020 року.
Натомість, суд зазначає, що при прийнятті рішення не розраховує суму одноразової грошової допомоги позивачу, оскільки відповідні повноваження покладені на Головне управління Національної гвардії України, суд лише визначає право позивача на отримання одноразової грошової допомоги.
Станом на день прийняття рішення, призначення допомоги не відбулось, а тому вимога щодо виплати конкретної суми є передчасною та не підлягає задоволенню.
Суд вважає за необхідне зазначити, що в п.3.1. Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням наведеного, виходячи із аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в редакції, визначеній судом.
Розподіл судових витрат за подачу позову до суду у відповідності до вимог ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач у відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.
Позивачем заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн.
Згідно з частинами 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Положеннями частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час визначення суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. представником позивача до матеріалів справи надано: копію договору №011/0203/20 від 02.03.2020 року, копію додаткової угоди №2 від 20.01.2021 року, копію прибуткового касового ордеру №011/2001/21 від 20.01.2021 року про сплату позивачем суми у розмірі 3000 грн.; копію свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2768 від 18.01.2007 року, копію ордеру серії КВ №820726 від 23.03.2020 року.
З наданої позивачем додаткової угоди №2 від 20.01.2021 року, судом встановлено, що адвокатом надані наступні послуги, включені в розрахунок гонорару, а саме: ознайомлення з наданими замовником матеріалами: первинна консультація адвоката; опрацювання галузевих нормативних документів; формування та узгодження правової позиції; розробка стратегії юридичного супроводу; підготовка та подання до суду позовної заяви.
Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт, суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5ст.134 КАС України).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено уст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховним судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в додатковій угоді, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд зазначає, що до матеріалів справи не надано доказів вчинення адвокатом наступних дій та надання наступних послуг: ознайомлення з наданими замовником матеріалами: первинна консультація адвоката; опрацювання галузевих нормативних документів; формування та узгодження правової позиції; розробка стратегії юридичного супроводу.
Підтвердженням наданих адвокатом послуг є лише подана до суду позовна заява, що засвідчує послугу - підготовка та подання до суду позовної заяви.
На підтвердження надання інших послуг, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи представника позивача, враховуючи рівень складності саме цієї справи, заявлені позовні вимоги та їх співвідношення із заявленим розміром судових витрат, суд вважає заявлений представником позивача розмір витрат на правову допомогу неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, та, з урахуванням часткового задоволення позову, вважає достатнім і співмірним розмір витрат правничої допомоги в сумі 1 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Головного управління Національної гвардії України, викладене в протоколі № 400/975, затвердженому 23.09.2020 року т.в.о. командувача Національної гвардії України генералом-лейтенантом ОСОБА_2 , про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися після 01 січня 2014 року ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги за встановлені 10% втрати професійної працездатності на підставі поданих документів.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат за подачу позову до суду не здійснюється.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної гвардії України понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

15.04.2021

Рішення не набрало законної сили 15 квітня 2021 р.

Суддя В.В. Кальник