Справа № 140/2037/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2021-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року ЛуцькСправа № 140/2037/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач, податковий орган, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25 вересня 2019 року №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317 та від 03 березня 2020 року №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, № 0-0317.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 січня 2021 року представник позивача - адвокат Півень Г.В. ознайомився з матеріалами справи №140/16278/20 за позовом ГУ ДПС у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 56322,17 грн, із яких стало відомо, що податковий борг був нарахований останній згідно податкових повідомлень-рішень за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

У відповідь на адвокатський запит від 26 січня 2021 року, відповідач листом від 01 лютого 2021 року надав копії корінців податкових повідомлень-рішень по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018-2019 роки, нарахованого ОСОБА_1 а саме: від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 397,12 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 1006,14 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 2559,56 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 2398,54 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 8843,06 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 1068,29 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 6452, 29 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 216,51 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 23788,60 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 2706,61 грн, від 03 березня 2020 року № 0-0317 на суму 6885,45 грн.

Представник позивача вказує, що батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 був засновником Фермерського господарства «ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА» (далі - ФГ ««ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА»), до його членів, з-поміж інших осіб, входила і ОСОБА_1 (позивач).

Вказане товариство було створене з метою отримання прибутку від таких видів діяльності: вирощування зернових, бобових і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; розведення свиней; оптової торгівлі зерном, насінням і кормами для тварин, живими тваринами тощо та у своїй статутній діяльності використовувало нерухоме майно, яке належало засновнику на праві власності, а саме: будівлі телятників №72б, № 72г , № 72г , будівлю комори № 72 в та будівлю корівника № 72д , розташовані за адресою: АДРЕСА_5.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2018 року, вказане вище нерухоме майно було успадковане ОСОБА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_2 та 08 серпня 2018 року між ОСОБА_1 , як позичкодавцем та ФГ, як користувачем, було укладено договір позички (безоплатного користування майном), згідно з п. 1.1 якого позичкодавець передає, користувач приймає у строкове безоплатне користування таке нерухоме майно.

Окрім того, у зв`язку зі смертю засновника ФГ ОСОБА_2 01 лютого 2019 року було прийнято рішення, згідно з яким засновником ФГ стала ОСОБА_1 , як спадкоємець померлого. Аналогічні відомості були внесені до статуту ФГ, який викладено у новій редакції.

На думку представника позивача, оскільки за змістом підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не оподатковуються податком та нерухомість будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а вказані вище об`єкти нерухомого майна, які відносяться до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення», використовуються у господарській діяльності ФГ, засновником якого є позивач, та яке у свою чергу є товаровиробником сільськогосподарської продукції, відтак ОСОБА_1 не може вважатись платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З наведених підстав, представник позивача уважає, що податкові повідомлення-рішення, винесені відносно ОСОБА_1 є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву від 18 березня 2021 року №761/03-20-20 представник ГУ ДПС у Волинській області позовних вимог не визнав мотивуючи тим, що на підставі податкових повідомлень-рішень від 25 вересня 2019 року №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317 та від 03 березня 2020 року №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, № 0-0317 ОСОБА_1 нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2018-2019 роки на загальну суму 56322,17 грн.

Представник відповідача вказує, що відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно, у вигляді звільнення його від сплати, є одночасна сукупність наступних умов: використання споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та особа є сільськогосподарським товаровиробником, яким позивач не являється.

Звертає увагу, що докази виготовлення платником податків сільськогосподарської продукції та використання будівель для сільськогосподарської діяльності у матеріалах справи відсутні.

В період за який був нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до відомостей із АІС «Податковий блок», ОСОБА_1 здійснювала діяльність лише згідно КВЕД:(52.62) роздрібна торгівля з лотків на ринках та іншої інформації про використання в підприємницькій діяльності, зокрема пов`язаної із сільськогосподарським виробництвом та переробкою виготовленої продукції, об`єктів оподаткування немає.

Також, 08 серпня 2018 року між ОСОБА_1 , та ФГ «Голобська Дарівка» було укладено договір позички, яким ОСОБА_1 , як власник, передала у користування фермерському господарству нерухоме майно, а саме об`єкти оподаткування та на даний час цей договір є чинним, тому, виходячи навіть з цієї підстави, нерухоме майно власником якого є позивач є об`єктами оподаткування відповідно до статті 266 ПК України.

З наведених підстав просить у задоволенні позову просить відмовити повністю (арк. спр. 88-90).

На адресу суду 26 березня 2021 року надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача додатково вказує, що з 26 квітня 2006 року ОСОБА_1 є членом ФГ «ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА» та з 01 лютого 2019 року і по даний час - засновником вказаного ФГ, а відтак реалізує своє законне право на виготовлення товарної сільськогосподарської продукції, як член та засновник ФГ, у спосіб та засобами, визначеними законом (арк. спр. 106-108).

У клопотанні від 12 квітня 2021 року представник позивача долучив до матеріалів справи докази на підтвердження наданої правничої допомоги (арк. спр. 97-105).

Представник відповідача у запереченнях на клопотання від 15 квітня 2021 року, проти стягнення за рахунок бюджетних асигнувань - ГУ ДПС у Волинській області витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі 6000,00 грн заперечує (арк. спр. 118).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб (арк. спр. 86).

Стосовно клопотання представника податкового органу, викладеного у відзиві на позовну заяву про розгляд справи за участі сторін суд зазначає наступне.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено перелік справ незначної складності. Відповідно до пункту 10 вказаної норми справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Нормами частини четвертої статті 257 КАС України встановлено перелік категорій справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Дана адміністративна справа не підпадає під вказаний перелік.

Відповідно до частини шостої статті 262 КАС України, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Таким чином, законодавець передав вирішення питання щодо виклику учасників справи для надання пояснень у справі на розсуд суду, а останній, відповідно, задовольняє таке клопотання за умови, якщо є необхідність заслухати такі пояснення.

Враховуючи, що справа є справою незначної складності, суд уважає, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею у відзиві, не зумовлюють необхідність призначення розгляду справи в судовому засіданні.

Окрім того, зазначаючи про необхідність розгляду справи в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін, представник відповідача не зазначає, встановлення яких саме обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень у заявах по суті та вимагає проведення судового засідання з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання про розгляд даної справи у судовому засіданні із повідомленням сторін.

Керуючись наведеним, суд не знайшов підстав для задоволення заяви представника відповідача про розгляд справи за участю сторін, а розгляд даного спору проведено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 серпня 2018 року, а також свідоцтв про право на спадщину за законом від 07 серпня 2018 року ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме: будівлі телятника № 72 б загальною площею 515,40 кв.м., будівлі телятника №72г загальною пощею 550 кв.м., №72г, будівлі комори №72в загальною площею 216,2 кв. м. та будівлі корівника №72д загальною площею 1900,2 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (арк. спр. 49-55).

ГУ ДПС у Волинській області прийняло податкові повідомлення-рішення від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 397,12 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 1006,14 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 2559,56 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 2398,54 грн, від 25 вересня 2019 року №0-0317 на суму 8843,06 грн, якими позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік та від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 1068,29 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 6452,29 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 216,51 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 23788,60 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 2706,61 грн, від 03 березня 2020 року №0-0317 на суму 6885,45 грн, якими позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік (арк. спр. 75, 77).

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно із статтею 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 на праві власності належать об`єкти нерухомого майна, а саме: будівлі телятників №72б, №72в , № 72г , № 72д , розташовані за адресою: АДРЕСА_5, у зв`язку із чим оскаржуваними податковими повідомленнями - рішеннями контролюючий орган визначив їй суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018-2019 роки на загальну суму 56322,17 грн.

У даній справі спірним є питання застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності, у зв`язку із чим суд зазначає наступне.

Згідно пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 (в редакції чинній до 01 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

В подальшому Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII «Про внесення змін до ПК України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» (далі - Закон №2628-VIII) підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Зважаючи на те, що зміни до ПК України в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, внесені Законом №2628, набирають чинності з 01 січня 2019 року, викладена редакція підпунку «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України враховуватиметься при обчисленні податку за базовий податковий (звітний 2019 рік) та наступні звітні періоди починаючи з 01 січня 2020 року.

З урахуванням зазначеного, представник позивача помилково уважає, що на час виникнення спірних правовідносин підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України був чинний в редакції, відповідно до якого не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, оскільки при вирішенні питання правомірності податкових повідомлень - рішень, якими позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік слід застосовувати норму вказаної статті в редакції Закону №2628.

Суд зауважує, що правовий аналіз підпункту «ж» 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України дає підстави для висновку, що його застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Разом з тим, Законом №2628-VIII, законодавець встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Судом установлено, що об`єкти нерухомості, які належить позивачці на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Так, відповідно до «Державного класифікатора будівель та споруд. ДК 018-2000», затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси.

Відповідач також не оспорює призначення належних позивачці об`єктів нерухомості для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності.

Однак, як установлено судом 08 серпня 2018 року між ОСОБА_1 , як позичкодавцем та ФГ ««ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА», як користувачем, було укладено договір позички, згідно з пунктом 1.1. якого позичкодавець передає, користувач приймає у строкове безоплатне користування таке нерухоме майно, а саме: будівлі телятників №72б, №72г, №72г , будівлю комори № 72в та будівлю корівника №72д, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (арк. спр. 46).

Вказані будівлі були передані у користування ФГ ««ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА» на підставі акту прийому-передачі об`єкта позички від 08 серпня 2018 року (арк. спр. 47).

Таким чином, оскільки відповідно до підпункту «ж» 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України, в редакції Закону №2628-VIII, який чинний з 01 січня 2019 року, передача нерухомості, призначеної для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, власниками в позичку є однією із виключних підстав, за наявності яких податкова пільга не надається, на думку суду, контролюючий орган правомірно прийняв податкові повідомлення - рішення від 03 березня 2020 року №0-0317, від 03 березня 2020 року №0-0317, від 03 березня 2020 року №0-0317, від 03 березня 2020 року №0-0317, від 03 березня 2020 року №0-0317, від 03 березня 2020 року №0-0317, якими позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік .

Суд також зауважує, що не може бути виключенням із такого правила і обставина безоплатної передачі майна у позику, оскільки жодних виключень щодо цього ПК України не містить і хоча отримання доходу від здійснення сільськогосподарської діяльності не є обов`язковою передумовою для застосування пільги зі сплати податку на нерухоме майно, вирішальне значення має використання об`єктів нерухомості у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської, діяльності спосіб. Суд констатує, що у даному випадку, позивач, здаючи приміщення нерухомості у позичку, не здійснює сільськогосподарської діяльності та відповідно не використуває належні їй приміщення у такій діяльності.

Стосовно наявності у ОСОБА_1 статусу сільськогосподарського товаровиробника, суд зазначає наступне.

За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Ця норма містить застереження щодо застосування такого визначення для цілей глави 1 розділу XIV «Спеціальні податкові режими» ПК України. Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульований розділом ХІІ «Податок на майно» Кодексу.

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Поняття "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18 січня 2001 року №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".

Так, згідно зі статтею 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис", виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття "сільськогосподарський товаровиробник" не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Відповідно до пункту 30.2 цієї статті 30 ПК підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04 березня 2021 року у справі №500/2782/18, від 01 квітня 2021 року у справі №820/6752/16, від 21 жовтня 2020 року у справі №520/8580/18.

До матеріалів позову позивачем не подано належних доказів, що за місцем знаходження нерухомого майна остання маючи у власності чи оренді землі сільськогосподарського призначення, обробляє їх чи продає залишки тваринницької продукції.

Суд зауважує, що доводи представника позивача про те, що спірні об`єкти нерухомого майна, використовуються у господарській діяльності ФГ ««ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА», засновником якого є ОСОБА_1 та яке є товаровиробником сільськогосподарської продукції, не можуть слугувати підставою для визнання протиправними податкових повідомлень - рішень, якими позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, оскільки як убачається із матеріалів справи лише 01 лютого 2019 року було прийнято рішення №1, згідно з яким вирішено замінити засновника ФГ ««ГОЛОБСЬКА ДАРІВКА» - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на його спадкоємця ОСОБА_1 (арк. спр. 39).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 23 липня 1993 року була зареєстрована як фізична особою - підприємець та припинила підприємницьку діяльність 05 січня 2021 року на підставі власного рішення (арк. спр. 119).

Як убачається із інформації, яка міститься в інформаційних базах контролюючого органу позивач здійснювала діяльність за КВЕД 52.62 - роздрібна торгівля з лотків та на ринках, тобто вид діяльності, не пов`язаний із сільськогосподарською діяльністю (арк. спр. 91-92).

Отже, позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки не виробляє власного товару сільськогосподарського призначення, не займається розведенням, вирощуванням та продажем чи переробкою власновиробленої продукції, та не здійснює операції з її постачання.

Також, як установлено судом, позивач з 2006 року постійно працює та проживає у Королівстві Іспанія у місті Малага, де працювала та продовжує працювати на різних роботах, що підтверджується звітами про трудовий стаж (арк. спр. 29-32).

Згідно паспорта громадянина України для виїзду за кордон позивача вбачається, що в останнє вона перебувала на території України ще 19 червня 2017 року (арк. спр. 20-28).

Вказані обставини, на думку суду, беззаперечно свідчать по те, що ОСОБА_1 не є сільськогосподарським товаровиробником, відтак відсутнє і право на податкову пільгу, визначену підпункт «ж» підпункту266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року по справі №500/2407/18.

Окрім того, як уже зазначено судом, незалежно від наявності чи відсутності у ОСОБА_1 статусу товаровиробника у 2019 році, остання не мала права на податкову пільгу установлену підпунктом «ж» 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України, оскільки здавала належні їй приміщення у позичку, що є безумовною підставою для незастосування відповідної пільги.

Нормами статті 2 КАС України, визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частини друга статті 77 КАС України).

Позивачем не надано жодних доказів, що нею провадиться господарська діяльність, яка відноситься до діяльності сільськогосподарських товаровиробників, а також що її нерухоме майно призначене та використовується безпосередньо у сільськогосподарській діяльності як ФОП, що може бути підставою для застосування пільги з оподаткування відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Таким чином, належні позивачу приміщення є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону і на них повинен нараховуватись податок на нерухоме майно.

Внаслідок порушення позивачем свого обов`язку щодо сплати зобов`язання у строки, встановлені ПК України, на думку суду, ГУ ДПС у Волинській області правомірно сформовано податкові повідомлення-рішення від 25 вересня 2019 року №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317 та від 03 березня 2020 року №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, №0-0317, № 0-0317.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 257, 262, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 43143484) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 05 травня 2021 року.