Справа № 640/22523/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2021 року м. Київ № 640/22523/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Офісу Генерального прокурора
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15), в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ від 17.10.2019 № 1148ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України;

3) стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 по день винесення судом рішення про поновлення (з розрахунку середньоденної заробітної плати 2550,00 грн.);

4) допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у жовтні 2015 року його призначено в порядку переведення на посаду начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України. Зазначає, що в органах прокуратури він працює з 1988 року.

Відповідач звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-1Х від 19.09.2019 (далі - Закон № 113-1Х від 19.09.2019) внесено зміни до Закону «Про прокуратуру» та констатовано:

- з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (пункт 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення»);

- прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом (пункт 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення»).

В подальшому Генеральним прокурором видано наказ від 03.10.2019 № 221 «Про затвердження порядку проходження прокурорами атестації» (далі - Порядок), яким визначено форму заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

Листом виконувача обов`язків начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Дунаса Т.О від 09.10.2019 № 1/1/1-2069вих-19, форми заяв прокурорів про переведення на посаду прокурора у знов створений орган прокуратури та про намір пройти атестацію чітко визначені Порядком, а у разі подання прокурорами заяв, що не відповідають встановленим формам, наведеним у додатках до Порядку, вони мають невідкладно повертатися відповідним прокурорам для належного оформлення; заяви прокурорів і слідчих, які не відповідатимуть затвердженим формам вважатимуться неподаними з відповідними правовими наслідками.

Позивач зазначає, що оскільки форма заяви, визначена Порядком, на його думку, грубо порушує ст. ст. 8, 21, 22, 64 Конституції України, ст. ст. 7, 8. 10, 11, 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (111) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948, ратифікованої 1973 року, ч. 2 ст. 6, ст. 7, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, ст. ст. 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VII1 від 19.10.1973, позивач такої заяви не подавав.

Позивач зазначає, що наказом №І148ц від 17.10.2019 його з 18.10.2019 року звільнено з посади начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі та керуючись п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», п. п. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-1Х від 19.09.2019.

Вказаний наказ Генерального прокурора позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з поновленням його на роботі, оскільки він, на думку позивача, прийнятий усупереч положенням Конституції України, міжнародним договорам ратифікованим Україною, Закону України «Про прокуратуру» та порушує його право на працю, на повагу до приватного життя, порушує засади рівності громадян.

Зокрема, позивач зазначає, що в наказі Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 №1148ц про звільнення його з посади та органів прокуратури, у порушення наказу від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», не вказано чітку підставу звільнення, наявне тільки посилання на норми Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вважає своє звільнення незаконним та протиправним:

- при здійсненні процедури попередження, як найманого працівника, про звільнення з посади грубо порушено ст. 49-2 КЗПП України (право бути повідомленим персонально, а не колективно і публічно), ст. 32 Конституції України (право на повагу до приватного і сімейного життя), ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (порушено право на повагу до приватного і сімейного життя);

- положення Закону № 113-ІХ від 19.09.2019 та Порядку, на підставі якого прийнято наказ про звільнення, носять дискримінаційний характер, суттєво погіршують його становище та обмежують в реалізації його законних прав та інтересів, які гарантовані державою, Конституцією України та міжнародними договорами, ратифікованими Україною, порушують ст.ст. 8, 19, 21,22, 24, 43, 64 Конституції України, ст.ст. 7, 8. 10, 11, 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948. ратифікованої 1973 року (далі - Загальна декларація прав людини), ст. 6, 7, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР (далі - Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод), ст.ст. 14, 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VII1 від 19.10.1973 (далі - Міжнародний пакт про громадянські і політичні права). Проігноровано положення, викладені у рішеннях Конституційного Суду України та постановах Верховного Суду України.

На думку позивача нівельовано права і свободи щодо недопущення дискримінації за будь-якою ознакою, презумпції невинуватості, права на працю та захист від безробіття, права та гарантії на заборону втручання в особисте та сімейне життя, на заборону звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; статтю 16 Закону України «Про прокуратуру» щодо гарантій незалежності прокурора. У зв`язку з чим, положення Закону № 113-ІХ від 19.09.2019 та Порядку є такими, що не підлягають застосуванню:

- зміни до статті 14 Закону про прокуратуру, попередня редакція якої визначала загальну чисельність працівників органів прокуратури у кількості 15 тис. осіб, прямо не передбачають скорочення кількості прокурорів, а лише уточнюють їх кількість, яка наразі повинна складати не більше 10 тис. осіб. Гранична кількість прокурорів попередньою редакцією Закону про прокуратуру визначена не була. Таким чином, наразі положення Закону про прокуратуру не передбачають скорочення кількості прокурорів;

- наказ про встановлення структури та штатної чисельності у Генпрокуратурі, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах та наказ про скорочення кількості прокурорів Генеральним прокурором не приймався;

Водночас, як вважає позивач, з вказаних підстав Законом № 113-ІХ від 19.09.2019 із 25.09.2019 (п. 19 розділу II) звужено його права, гарантовані статями 21, 22, 24, 43 Конституції України (щодо заборони змісту та обсягу існуючих прав і свобод, заборони дискримінації за будь-якої ознакою, захист від незаконного звільнення).

- у порушення ст. 60 Конституції України, ст. 12 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28.11.2012 № 123, його фактично поставили перед вибором: у разі відмови від виконання протиправних вимог - втратити роботу та залишити сім`ю без засобів до існування або виконати протиправне рішення чи доручення керівництва, які суперечать законодавству або становлять загрозу охоронюваним законом правам, свободам чи інтересам окремих громадян, державним або суспільним інтересам, а саме:

1. подати заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, виключно в тому вигляді, встановленому Порядком, яким порушено його права, передбачені ст.ст. 8, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (щодо недопущення дискримінації за професійною ознакою та втручання в приватне та сімейне життя); ст.ст. 3,22, 24, 32, 43 Конституції України (щодо захисту честі та гідності, недопущення звуження існуючих прав, заборони на встановлення обмежень за будь-якою ознакою, у тому числі і професійною, порушення права на працю, право на повагу особистого та сімейного життя), ст. 7 Загальної декларації прав людини (обмежує гарантію на ефективне поновлення у правах національними судами, оскільки ставиться вимога обов`язкового письмового погодження з рішеннями кадрової комісії);

2. не вжити заходів щодо досудового врегулювання спору. Зокрема, його позбавлено можливості досудового врегулювання спору, а саме звернення до кадрових комісій щодо питань, пов`язаних із проведенням атестації прокурорів (в частині змісту заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора), так як кінцевий строк подачі заяв-до 15.10.2019 включно, а кадрові комісії створено лише 17.10.2019.

3. йти на атестацію прокурорів, що у порушення п. 11 Розділу II «Перехідних положень» Закону України № 113-ІХ від 19.09.2019, проводилася не уповноваженими кадровими комісіями, а саме, у порушення п. 11 Розділу 11 «Перехідних положень» Закону України № 113-ІХ від 19.09.2019, не кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора (який на момент проведення атестації взагалі не було створено), а першою та другою кадровими комісіями, створеними наказом Генерального прокурора.

У зв`язку з викладеним, призначення прокурорів на підставі рішень вказаних кадрових комісій, як вважає позивач, є протизаконним.

А поширення вимог щодо проходження атестації всіма працівниками прокуратури без виключення, без індивідуальної оцінки якості роботи, оскільки позивач, не мав жодного стягнення, тільки заохочення, жодного разу не зраджував Присязі, призводить до порушень, аналогічних тим, які викладені рішеннях ЄСПЛ, «Полях та інші проти України», «Олександр Волков проти України» «Сідабрас та Джяутас проти Литви» та «Бігаєва проти Греції» (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в тому числі в частині визнання ЄСПЛ протиправності обмежень, накладених на доступ до професії, так як впливають на «приватне життя»).

Вказане суперечить конституційним положенням що гарантують принципи індивідуальної відповідальності та презумпцію невинуватості.

Позивач не розуміє - чому він повинен нести колективну відповідальність у вигляді:

1. атестації з перспективою звільнення та

2. необґрунтованої підозри у його професійній непридатності лише на тій підставі, що він останні роки працював в органах прокуратури України.

4. погодитися на всі вимоги Порядку (тобто нормативного акту, який не є законом), яким у порушення ст. З, ч. 1,3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» (де вказано вимогу що звільнення прокурора з посади можливе лише на підставі закону), встановлюються умови проходження атестації, які обмежують права прокурорів, мають неконкретний характер, надають можливості для зловживань, і мають наслідком у випадку не проходження - звільнення з посади.

Також позивач вважає, що порушено ст. 49-2 КЗПП України (праві бути повідомленим персонально, а не колективно і публічно), ст. 32 Конституції України приватного і сімейного життя), ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (порушено право на повагу до приватного і сімейного життя).

Враховуючи наведене та викладене у позовній заяві позивач просить задовольнити позов.

Позиція відповідача.

Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач звертає увагу, що відповідно до пункту 9 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджений Генеральним прокурором. Пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджено наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019.

Виходячи із змісту пояснювальної записки до законопроекту, відповідач наголошує, що законопроект спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь- якому органі прокуратури. Основною метою законопроекту є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Звертає також увагу, що у рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 у справі № 15-рп/2003 зазначено, що «атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена ч. 6 cm. 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про державну службу». Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема «Про державну податкову службу в Україні» (cт. 15), «Про прокуратуру» (cт. 46), «Про статус суддів».

Відповідач також зазначає, що Закон детально окреслює сформульовані законодавцем вимоги щодо змісту заяви, яка повинна містити: намір пройти атестацію, згоду на обробку персональних даних, згоду на застосування процедур атестації, згоду на застосування умов проведення атестації.

Таким чином, як зазначає відповідач, подача прокурором заяви визначеного змісту та форми є тим юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення правовідносин щодо проходження прокурорами атестації.

Подача заяви є вольовою дією, і заради її оцінки з точки зору правових норм необхідне об`єктивоване вираження волі, що доступна для зовнішнього сприйняття.

Форма типової заяви прокурора прийнята у відповідності до вимог п. 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та у межах повноважень Генерального прокурора, а тому є обов`язковою для виконання.

Враховуючи те, що позивач не подав заяву про намір пройти атестацію та щодо інших питань, відповідач вважає спірний наказ законним та обрунтованим.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 22.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Встановлені судом обставини.

У даному випадку часниками справи не заперечуються та не спростовуються факти проходження позивачем служби, як зазначено вище, факт неподання заяви про намір пройти атестацію та власне факт прийняття оскаржуваного наказу, факти щодо чого підтверджуються матеріалами справи, а відтак є встановленими.

Зокрема, керуючись ст. 9, п. 2 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», п/п. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 наказом від 17.10.2020 № 1148к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019.

Підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, яким встановлено особливий порядок звільнення прокурорів на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Пунктом 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Відповідно до пунктів 7-17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок).

Пунктом 9 Порядку встановлено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

У додатку 2 до Порядку встановлено форму заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Відповідно до пункту 10 Порядку заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно).

Заява підписується прокурором особисто.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ Порядком проходження прокурорами атестації визначається строк подачі заяви, її форма та порядок подачі.

З наведеного у сукупності слід дійти висновку, що саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі 200/13482/19-а.

Аналогічна правова позиція викладена також в ухвалі Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 140/3791/19, адміністративне провадження № К/9901/36006/20.

Позивач у даному випадку не був позбавлений можливості подати заяву відповідно до вимог Закону.

При цьому, відносно доводів позивача щодо того, що форма заяви, грубо порушує ст.ст. 8, 21, 22, 64 Конституції України, ст. ст. 7, 8. 10, 11, 23 Загальної декларації прав людини, ч. 2 ст. 6, ст. 7, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що вказані акти не містять у собі форми заяви та вимог до неї. Позивач не був позбавлений можливості подати її у формі, яка на його думку відповідає вимогам верховенства права.

Доводи позивача по суті зводяться до невідповідності норм профільного Закону Конституції України та міжнародним договорам. Однак, суд наголошує, що вирішення питання конституційності норм профільного законодавства знаходиться поза межами компетенції адміністративного суду.

Доводи відносно дискримінації, порушення презумпції невинуватості, відносно того, що нівельовано право на працю та захист від безробіття, права та гарантії на заборону втручання в особисте та сімейне життя, на заборону звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод є надуманими та помилковими, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Закон застосовується однаково до всіх прокурорів і не передбачає особливого ставлення, що погіршує, наприклад, положення позивача у порівнянні з іншими особами. Внаслідок реалізації зазначеного Закону особи, які звільненні, не позбавлені можливості реалізувати свої права у сфері зайнятості населення та отримувати виплати по безробіттю у встановлених випадках, оскільки вказані особи піддягали соціальному страхуванню.

Знов-таки, суд не знаходить підстав і для висновку про порушення права на труд, оскільки позивач не позбавлений можливості реалізовувати свої знання та навички у правовій сфері.

Доводи відносно того, що позивач несе колективну відповідальність внаслідок проведення атестації також є хибними, оскільки атестація є перевіркою знань, навичок з метою поліпшення роботи органів прокуратури і не є заходом відповідальності.

Позиціонуючи себе як сумлінного та висококваліфікованого працівника, позивач не був позбавлений можливостей довести це під час атестації.

Між тим, за власним усвідомленим рішенням він відмовився від реалізації такої можливості та кар`єрного росту.

Інші доводи позивача зводяться до оцінки процедур, які слідують після подання заяви. Однак, позивачем вказану заяву не подано, що позбавляє будь-якого сенсу надання оцінки вказаним доводам, оскільки вказані процедури (після подання заяви) у даному випадку не застосовані до позивача.

Відтак, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач не подавав у встановлений строк заяву про переведення та про намір проходження атестацію, що ним визнається, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного наказу, який, як встановлено судом, містив правові підстави звільнення, що спростовує доводи позивача відносно зворотного.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, відповідно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуване рішення за висновком суду є законними та обґрунтованими, підстави для визнання його протиправним та скасування - відсутні, а отже у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно, відсутні підстави для задоволення похідних вимог зобов`язального характеру та, відповідно, - для відшкодування судового збору.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 292, 293, 295, 296 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України та п. 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України.

Суддя О.А. Кармазін