Справа № 460/2552/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/2552/20 пров. № А/857/2467/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Служби безпеки України,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року (суддя Дудар О.М., час ухвалення 10:59 год., місце ухвалення м.Рівне, дата складання повного тексту 09.11.2020),

в адміністративній справі №460/2552/20 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України,

про стягнення заборгованості грошової компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів,

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Служби безпеки України, в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: 1) стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки у кількості 28 календарних днів, що складає після вирахування всіх обов`язкових платежів 12443,47 грн.; 2) стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 року по 30.06.2020 року, що складає 559953,24 грн., 39996,66 грн. допомога на оздоровлення до відпустки, 4512,00 грн. матеріальної допомоги, всього 604461,90 грн.; 3) стягнути з відповідача на користь позивача суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з 17.10.2016 року по 30.06.2020 року у розмірі 77156,71 грн., в тому числі 4492,09 грн. за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив, вважаючи позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, просив відмовити позивачу у їх задоволенні.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки у сумі 12443,47 грн.. Стягнуто із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 по 30.06.2019 у сумі 33596,64 грн.. Стягнуто з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період 17.10.2016 по 30.06.2020 у сумі 77156,71 грн.. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1072,91грн..

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року виправлено, не змінюючи при цьому змісту і суті судового рішення, описку, допущену в рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі №460/2552/20 наступним чином:

- в абзаці третьому резолютивної частини - суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначити "179185,03 грн" замість "33596,64 грн";

- в абзаці четвертому резолютивної частини - суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати зазначити "50726,14 грн." замість "77156,71 грн";

- в абзаці п`ятому резолютивної частини - суму судового збору зазначити "2110,65 грн" замість "1072,91 грн".

З рішенням суду першої інстанції від 04.11.2020 року не погодився позивач ОСОБА_1 в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 по 30.06.2020 у сумі 179185,03 грн. та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що в оскарженій частині рішення суду не ґрунтується на нормах права та суперечить встановленим обставинам справи, а тому в цій частині підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено факт порушення відповідачем права позивача на отримання належних йому при звільненні сум, встановлено факт затримки розрахунку при звільненні до 30.06.2020р., проте неправильно визначено загальний розмір коштів, які відповідач зобов`язаний був виплатити станом на день звільнення. За результатами розгляду справи №817/1221/16 відповідач донарахував позивачу суму в розмірі 23823,91 грн., однак судом помилково віднесено ці суми до справи №817/1223/16. Донараховані ж відповідачем за результатами розгляду справи 817/1223/16 кошти судом не враховано у повному обсязі. Поряд із допущеною помилкою судом необґрунтовано застосувати до даних правовідносин принцип співмірності, застосовуючи до обставин справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України. Вважає апелянт, що такий підхід до вирішення спірних правовідносин не ґрунтується на законі. Вимоги позивача, що стосуються сум, які підлягають до виплати роботодавцем, задоволені судами у повному обсязі. Під час розгляду справи № 817/2552/20 судом першої інстанції встановлені обставини щодо наявності заборгованості та її розміру, а тому, на думку позивача, не виникало і підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. На переконання скаржника, вимога ОСОБА_1 про стягнення з Служби безпеки України суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 р. по 30.06.2020 р., що складає 559953,24 грн. є такою, що ґрунтується на вимогах закону, відповідає принципам справедливості та співмірності, а відтак, на переконання позивача, підлягає до задоволення.

За результатами апеляційного розгляду апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржене рішення суду від 04.11.2020 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 по 30.06.2020 у сумі 179185,03 грн.. Стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 по 30.06.2020, що складає 559953,24 грн..

З рішенням суду першої інстанції від 04.11.2020 року також не погодився відповідач Служба Безпеки України та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що прийняте рішення суду з грубими порушенням норм матеріального та процесуального права, доводів та доказів наведених без урахування обґрунтованих доводів та доказів, наведених в судовому засіданні представником відповідача, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що протягом особливого періоду військовослужбовці - учасники бойових дій не набувають права на додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Також зазначає апелянт, що додаткова відпустка учасникам бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону України Про відпустки не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема і при звільненні з військової служби в порядку, передбаченому пунктом 15 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Таким чином, грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки для учасників бойових дій відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не може виплачуватися, оскільки відпустка, на яку військовослужбовець не набув права, не може вважатися невикористаною. Також зауважує скаржник, що порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Служби безпеки України регулюються спеціальним законодавством. Звертає увагу апелянт, що обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником у день його звільнення передбачений КЗпП, однак згідно норм законодавства, яким врегульовується проходження військової служби, положення КЗпП на військовослужбовців не поширюються і не можуть бути застосовано до них. Також зазначає апелянт, що при звільненні позивача зі служби, відповідач, виходячи із встановленого на день звільнення грошового забезпечення, провів повний розрахунок з позивачем. Твердження суду першої інстанції стосовно того, що рішеннями судів в адміністративних справах №817/3268/15 та №817/1223/16 було встановлено неправомірне зменшення відповідачем розміру грошового забезпечення позивача та зобов`язано відповідачу провести нарахування та виплату недоплачених сум, є хибними та такими, що гуртуються виключно на позиції позивача. У вказаних вище справах судами були прийняті рішення щодо визнання протиправними наказів щодо притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності, що в свою чергу вплинуло на розмір грошового забезпечення. Крім того, не зрозумілими для апелянта є розрахунки, проведені судом, а також дата з якої суд рахував початок строку затримки розрахунку при звільнені. У сукупності викладеного скаржник вважає, що позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому позов не підлягає задоволенню.

За результатами апеляційного розгляду апелянт Служба безпеки України просить скасувати оскаржене рішення суду від 04.11.2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловив незгоду з її доводами. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, рішення суду в неоскарженій позивачем частині залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача задоволити.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задоволити частково, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено і такі обставини не заперечуються сторонами у справі, що підполковник ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України з 28.03.1995 по 17.10.2016, є учасником бойових дій, ветераном військової служби, пенсіонером Служби безпеки України.

У період з 09.07.2015 по 17.10.2016 ОСОБА_1 проходив військову службу в 5 управлінні (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) (з дислокацією в м.Кременчук Полтавської області) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України.

Позивач ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом "б" пункту 61, підпунктом "б" пункту 63 (за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та п.88 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Збройних Сил України (наказ СБУ від 09.09.2016 №1101-ос) та виключений зі списків особового складу з 17 жовтня 2016 року (наказ ЦСО "А" СБУ від 17.10.2016 №84-ос). Військова служба ОСОБА_1 в календарному обчисленні складає 26 років 01 місяць 18 днів.

Ці обставини підтверджуються посвідченням ветерана військової служби від 19.12.2016 серії НОМЕР_1 , посвідченням учасника бойових дій від 12.11.2015 серії НОМЕР_2 , пенсійним посвідченням від 09.02.2017 № НОМЕР_3 , архівною довідкою Управління Служби безпеки України в Рівненській області від 24.03.2017 №29/Н-3 (а.с. 12, 34, 39 Т.1).

Вважаючи, що відповідач незаконно позбавив його частини виплат в період проходження служби, позивач ОСОБА_1 звертався з позовами до суду.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 28.03.2016 у справі №817/3268/15 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання неправомірним та скасування наказу адміністративний позов задоволено: - визнано протиправним та скасовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани, оголошене ОСОБА_1 начальником 2 управління Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України ОСОБА_2 ; - визнано протиправним та скасовано наказ Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України від 14 серпня 2015 року №55о/с, за яким ОСОБА_1 зменшено щомісячне преміювання в розмірі 133% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 зазначену постанову суду першої інстанції від 28.03.2016 було скасовано, і у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.03.2017 (К/800/17106/16) скасовано постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016, залишено в силі постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 28.03.2016.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 у справі №817/1223/16 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди позов задоволено частково: - визнано протиправними дії Служби безпеки України при застосуванні наказу начальника Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України ( ЦСО "А" СБУ) Устименко О.В. від 14 серпня 2015 року №55о/с, за яким ОСОБА_1 з 10 липня 2015 року зменшено щомісячне преміювання в розмірі до 133% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років; - визнано протиправними дії Служби безпеки України про відмову ОСОБА_1 у збільшенні розміру преміювання з 01 березня 2016 року (по день звільнення зі служби) відповідно до наказу ЦУ СБУ від 09.02.2016 №50/дск "Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ у 2016році" з 267% до 507% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років; - зобов`язано Службу безпеки України здійснити ОСОБА_1 за період з 31 липня 2015 року по 01 березня 2016 року донарахування та виплату премії, виходячи із розрахунку 267 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років, у сумі 21559,31грн; - зобов`язано Службу безпеки України здійснити ОСОБА_1 за період з 01 березня 2016 року по 30 вересня 2016 року включно донарахування та виплату премії, виходячи із розрахунку 507 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років, у сумі 68428,00грн; - стягнуто зі СБУ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00грн.. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2017 зазначену постанову суду першої інстанції від 11.05.2017 було скасовано частково, а саме: - скасовано в частині визнання протиправними дій Служби безпеки України про відмову у збільшенні розміру преміювання ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року (по день звільнення зі служби) відповідно до наказу ЦУ СБУ від 09.02.2016 №50/дск "Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ у 2016році" з 267% до 507% від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років; зобов`язання Служби безпеки України здійснити донарахування та виплату ОСОБА_1 премії за період з 01 березня 2016року по 30 вересня 2016 року включно, виходячи із розрахунку 507 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за військове звання та надбавки за вислугу років, у сумі 68428,00 грн. та постановлено у вказаній частині нове рішення про зобов`язання Служби безпеки України у встановленому порядку розглянути питання про збільшення розміру преміювання ОСОБА_1 в період з 01 березня 2016 року по день звільнення зі служби згідно приписів наказу ЦУ СБУ №50дск від 09.02.2016 року "Про грошове забезпечення військовослужбовців СБУ в 2016 році"; - скасовано в частині відшкодування зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та ухвалено нове рішення про відмову в адміністративному позові у вказаній частині.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2019 постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 у незміненій частині та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2017 залишено без змін.

Враховуючи зазначені рішення судів у справах №817/3268/15 та №817/1223/16, відповідачем було перераховано позивачу грошове забезпечення.

Згідно довідки Служби безпеки України від 15.10.2019 №219 та листа Служби безпеки України від 01.11.2019 №28/2/Н-12/5, повний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 13332,29 грн. (а.с. 30, 36 Т.1).

Враховуючи зазначені рішення судів, ОСОБА_1 звернувся до 5 управління Міжвідомчого центру спеціальної підготовки (МЦСП ЦСО) "А" Служби безпеки України із заявою від 07.10.2019 щодо донарахування та виплати встановлених на день звільнення зі служби матеріальної допомоги (на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань) в розмірі грошового забезпечення за 2016 рік, компенсації за невикористану відпустку як учасника бойових дій, одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с. 35 Т.1).

На зазначену заяву 5 управлінням МЦСП ЦСО "А" СБУ листом від 01.11.2019 №28/2/Н-12/5 ОСОБА_1 надано відповідь, згідно з якою позивачу було перераховано грошове забезпечення і його повний розмір становить 13332,29 грн.. Згідно з наказом по управлінню від 29.10.2019 №91-ОС здійснено наступні нарахування: доплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3065,38грн, доплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 140435,75грн. Зазначено, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань позивачем отримана 12.04.2016 в сумі 1504,00грн, тобто в повному обсязі. Нараховані кошти будуть перераховані позивачу на картковий рахунок згідно з наданими реквізитами. Вказано, що під час дії особливого періоду додаткова відпустка військовослужбовцям учасникам бойових дій не надається, а тому підстави для виплати грошової компенсації відсутні (а.с. 36 Т.1).

10.02.2020 ОСОБА_1 знову звернувся до 5 управління МЦСП ЦСО "А" СБУ із заявою щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 17.10.2016 (а.с. 37 Т.1).

Листом від 28.02.2020 №28/2/Н-2/5 5 управління МЦСП ЦСО "А" СБУ повідомило ОСОБА_1 про те, що на даний час в кошторисі не заплановано коштів для компенсації невикористаних, зокрема у 2015-2016 роках, днів додаткової відпустки учасникам бойових дій (а.с. 38 Т.1).

Вважаючи невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та виплату грошового забезпечення у зменшеному розмірі протиправними, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження військової служби в органах Служби безпеки України врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII), Законом України "Про Службу безпеки України" від 25.03.1992 №2229-XII (далі Закон №2229-XII), Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, Дисциплінарним статутом Збройних Сил України затвердженим Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента від 27.12.2007 №1262/2007 (далі Положення №1262/2007), іншими спеціальними підзаконними нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст.16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) та Законі України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-ХІІ (далі - Закон №1932-ХІІ).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено термін "особливий період" як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Разом з тим, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР, що спростовує доводи відповідача (апелянта) у відповідній частині.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19) від 16.05.2019, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р..

Судовим розглядом встановлено, що позивач як учасник бойових дій, додаткову відпустку за період з 2015 по 2016 рік не використовував та грошової компенсації за невикористану відпустку не отримував, а отже, набув право на отримання компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Згідно з довідками 5 управління МЦСП ЦСО "А" Служби безпеки України від 15.02.2020 №20 та від 26.02.2020 №34/647-27, ОСОБА_1 у період 2015-2016 років не використано 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій (14+14). Грошова компенсація за невикористану додаткову відпуску не виплачувалася. Із розрахунку грошового забезпечення на день звільнення 17.10.2016 13332,29 грн. на місяць, сума грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки складає 12443,47 грн. (а.с. 39-40 Т.1).

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірності своєї бездіяльності, в той час як порушення прав позивача, про захист яких він просив, знайшло підтвердження в ході судового розгляду і такі порушені права підлягають захисту шляхом стягнення на користь позивача нарахованої відповідачем суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Таким чином, являються обґрунтованим рішення суду першої інстанції та безпідставними доводи апелянта (відповідача) в частині щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки у сумі 12443,47 грн..

Відносно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2016 року по 30.06.2020 року, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з п.68 Положення №1262/2007, днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

За приписами ст.30 Закону №2229-XII, форми та розміри грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України встановлюються законодавством і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Служби безпеки України якісним складом військовослужбовців, враховувати характер, умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Враховуючи вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Служби безпеки України регулюються спеціальним законодавством.

Поряд з цим, нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні вказаних осіб. Такі питання врегульовані Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

За загальними правилами застосування нормативно-правових актів, норми спеціального законодавства є пріоритетними та підлягають першочерговому застосуванню. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Таким чином, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, у даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства.

Так, відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа №825/598/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім цього, колегія суддів враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічні висновки висловила Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Тобто, при вирішення питання щодо нарахування та виплати (чи стягнення) в користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні види складових грошового забезпечення, які виплачені несвоєчасно (затримані), не мають правового значення для визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку будь-якої суми чи частини грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, у розглядуваній адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами по справі те, що остаточною датою закінчення проходження військової служби та виключення зі списків особового складу позивача є 17 жовтня 2016 року, про що зазначено в наказі ЦСО "А" СБУ від 17.10.2016 №84-ос.

Матеріалами справи підтверджується, що станом на дату виключення із списків особового складу частини 17.10.2016р. відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум проводилась в різні періоди після звільнення, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Виходячи із обсягу та меж визначених ОСОБА_1 позовних вимог, період з 17.10.2016р. по 30.06.2020р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні. Тому позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку, а саме з 17.10.2016р. по 30.06.2020р. включно.

При цьому, судом першої інстанції в резолютивній частині рішення суду допущено помилку щодо зазначення року «по 30.06.2019» замість «по 30.06.2020» в періоді проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, що відповідає змісту позовних вимог та фактичним обставинами справи.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що після звільнення позивача зі служби протягом розглядуваного періоду з 17.10.2016р. по 30.06.2020р. позивачу ОСОБА_1 було нараховано та виплачено відповідачем різні суми доплат грошового забезпечення, які частково відображені в наявних у справі письмових довідках і матеріалах, на які покликався суд першої інстанції.

Оскільки сторони у справі покликаються на різні види та суми таких доплат, тому судом апеляційної інстанції було затребувано у відповідача Служби безпеки України узагальнену інформаційну довідку про те, які суми, коли саме і з яких підстав було виплачено позивачу за розглядуваний період після звільнення зі служби.

На вимогу суду апеляційної інстанції відповідачем Службою безпеки України надано довідку 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) від 15.04.2021 року №72 про суми виплат ОСОБА_1 за період 17.10.2016р. по 04.11.2020р..

Також на вимогу суду апеляційної інстанції відповідачем Службою безпеки України надано довідку 5 управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) від 15.04.2021 року №71 про те, що згідно даних про нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 середньоденне грошове забезпечення на день звільнення складає 430,08 грн., середньомісячне грошове забезпечення на день звільнення складає 13332,29 грн..

Із змісту довідки від 15.04.2021 року №72 про суми виплат ОСОБА_1 за період 17.10.2016р. по 04.11.2020р. видно, що позивачу було нараховано і виплачено такі суми (без вирахування обов`язкових платежів):

- 09.10.2018 доплату за додаткові види грошового забезпечення у сумі 23828,27 грн.;

- 25.03.2019 доплату матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 7737,37 грн.;

- 15.08.2019 доплату премії з 01.03.2016р. по 16.10.2016р. у сумі 23039,79 грн.;

- 23.09.2019 доплату премії з 01.08.2015р. по 29.02.2016р. у сумі 21355,25 грн.;

- 27.11.2019 доплату матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 3065,38 грн.;

- 27.11.2019 доплату одн. грош. доп. при звільненні у сумі 140435,75 грн.;

- 23.09.2020 року доплату премії за 17.10.2016р. в сумі 197,02 грн..

Вказані вище суми доплат беруться до уваги судом апеляційної інстанції при вирішенні питань щодо своєчасності розрахунку із позивачем при звільненні зі служби та визначення розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

При цьому, вказана вище сума доплати премії за 17.10.2016р. в розмірі 197,02 грн., яка проведена 23.09.2020 року на підставі наказу №2-ОС від 17.09.2020р., не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки виходить за межі розглядуваного періоду (із 17.10.2016р. по 30.06.2020р. згідно позовних вимог.).

Отже, загальна сума заборгованості за цей період становить 219461,81 грн. (23828,27+7737,37+23039,79+21355,25+3065,38+140435,75 = 219461,81).

Крім цього, колегія суддів зазначає, що сума належної позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки у сумі 12443,47 грн. не застосовується при вирішенні позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, оскільки вказана сума 12443,47 грн. позивачу ще не виплачена.

Враховуючи, що останній платіж за розглядуваний період затримки з 17.10.2016р. по 30.06.2020р., згідно наведеної вище довідки був проведений 27.11.2019р., тому судом апеляційної інстанції застосовується для розрахунку період затримки з 17.10.2016р. по 27.11.2019р., який складає 1137 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток позивача ОСОБА_1 за цей період становить 489000,96 грн. (із розрахунку: 1137 кал. днів помножити на 430,08 грн. (середньоденне грошове забезпечення).

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Колегія суддів враховує, що вказана вище сума 489000,96 грн. середнього заробітку позивача ОСОБА_1 за період затримки розрахунку при звільненні являється неспівмірною із сумами заборгованості по грошовому забезпеченню, а тому розмір її відшкодування підлягає зменшенню, із врахуванням істотності частки недоплачених своєчасно сум відносно періоду затримки та середнього розміру грошового забезпечення позивача.

Визначаючи істотність такої частки, колегія суддів зазначає, що така становить 219461,81 грн. : 489000,96 грн. = 0,45.

Таким чином, на переконання колегії суддів, співмірна до стягнення сума середнього заробітку позивача за період затримки розрахунку при звільненні становить 220050,43 грн. (із розрахунку: 430,08 грн. х 0,45 х 1137 кал.дн.).

Отже, суд першої інстанції, визначаючи розмір належного до стягнення в користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов помилкових висновків про його стягнення у сумі 179185,03 грн..

З врахуванням наведених вище норм законодавства та встановлених фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції від 04.11.2020 року, з врахуванням ухвали суду від 12.11.2020 року про виправлення описки, в частині вирішення позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно змінити, а саме, в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «за період з 17.10.2016 по 30.06.2019 у сумі 179185,03 грн.» змінити формулюванням «за період з 17 жовтня 2016 року по 30 червня 2020 року в сумі 220050,43грн.».

У зв`язку із цим, підлягає до часткового задоволення апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 ..

Відносно позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період 17.10.2016 по 30.06.2020 у сумі 50726,14 грн., то колегія суддів враховує, що в цій частині рішення суду першої інстанції від 04.11.2020 року не оспорено позивачем в апеляційному порядку, відповідач в апеляційній скарзі не наводить жодних обґрунтувань з цього питання.

Тому в цій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Відносно питання про стягнення із відповідача в користь позивача судових витрат у виді судового збору в суді першої інстанції, то суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки за результатами апеляційного розгляду справи змінюється розмір задоволених позовних вимог, тому необхідно змінити також розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Такий розмір судового збору згідно приписів Закону України "Про судовий збір" буде становити 3096,51 грн., а тому в абзаці п`ятому резолютивної частини рішення суду першої інстанції від 04.11.2020 року, з врахуванням ухвали суду від 12.11.2020 року про виправлення описки, формулювання «в сумі 2110,65 грн.» необхідно змінити формулюванням «в сумі 3096,51 грн.».

Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінюючи решта доводів апеляційних скарг позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що такі не спростовують висновків суду першої інстанції у решта частині рішенні окружного адміністративного суду від 04.11.2020 р., які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування чи зміни в решта частині позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.1 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року в адміністративній справі №460/2552/20 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про стягнення заборгованості грошової компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів змінити, а саме:

- в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «за період з 17.10.2016 по 30.06.2019 у сумі 179185,03 грн.» змінити формулюванням «за період з 17 жовтня 2016 року по 30 червня 2020 року в сумі 220050,43 грн.»;

- в абзаці п`ятому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «в сумі 2110,65 грн.» змінити формулюванням «в сумі 3096,51 грн.».

У решта частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року в адміністративній справі №460/2552/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 05.05.2021 року