Справа № 460/3246/21
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2021-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 травня 2021 року м. Рівне №460/3246/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВосьмого апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України
про стягнення судівської винагороди,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Восьмого апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення з Восьмого апеляційного адміністративного суду на її користь недоотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року у розмірі 318765,96 (триста вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень 96 коп.) шляхом безспірного списання коштів з наявних бюджетних програм, на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Згідно з позовною заявою вимоги ґрунтуються на тому, що Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №553-IX від 13.04.2020, що набрав чинності 18.04.2020 та яким встановлені обмеження розміру виплати суддівської винагороди, не відповідає нормам Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016, а тому не міг бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди щодо позивача. Застосувавши вказані вище обмеження за Законом України №553-ІХ, відповідачами порушено право позивача, як працюючої судді, на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному статтею 135 спеціального Закону України №1402-VІІІ, що за своєю суттю являється порушенням майнового права (інтересу) згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції. Окрім того, норми Закону України №553-ІХ про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в аспекті з`ясування можливості їх застосування до спірних відносин, не відповідають неодноразово описаному ЄСПЛ принципу якості закону. За наведеного, позивач просила стягнути недоотриману у зв`язку із застосуванням статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік суддівську винагороду за квітень-липень 2020 року в сумі 318765,96 грн.

Відповідач - Восьмий апеляційний адміністративний суд, проти задоволення позовних вимог заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позов. На обґрунтування заперечення зазначає, що Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №553-ІХ від 13.04.2020 доповнено Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік статтею 29, якою встановлено на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обмеження нарахування суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Встановлені Законом №553-ІХ обмеження підлягали до застосування з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, тобто по день винесення Конституційним Судом України Рішення у справі №10-р/2020. З огляду на те, що положення статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік у редакції Закону України №553-ІХ на момент виникнення спірних правовідносин були чинні, у відповідача були відсутні підстави для його невиконання.

Відповідач - Державна судова адміністрація України, проти задоволення позовних вимог заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позов. На обґрунтування заперечення зазначає, що дія частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік втратила чинність 28.08.2020. Таким чином, у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди. Відповідач вказує, що Восьмий апеляційний адміністративний суд, як розпорядник коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для виплати у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік (у редакції Закону № 553- IX).

Ухвалою від 14.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 06.05.2021.

Розглянувши письмові заяви по суті, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив таке.

Указом Президента України Про переведення суддів №296/2018 від 28.09.2018 ОСОБА_1 переведено на роботу на посаді судді Восьмого апеляційного адміністративного суду (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/296/2018#Text).

Наказом голови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2018 №30-к/тв ОСОБА_1 зараховано до штату Восьмого апеляційного адміністративного суду (а.с.12).

Починаючи з 01.01.2020 базовий розмір суддівської винагороди ОСОБА_1 становив 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. До базового розміру посадового окладу додаткового застосовувався регіональний коефіцієнт - 1,25 і щомісячна доплата за вислугу років в розмірі 40% посадового окладу.

Починаючи з 18.04.2020 розмір виплати суддівської винагороди позивача обмежено внаслідок застосування Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №553-ІХ від 13.04.2020 десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, що підтверджується довідкою про суддівську винагороду №32/1 від 04.03.2021. Загальна сума не виплаченої внаслідок застосування такого обмеження суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року склала 318765,96 грн (а.с.11).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи дії відповідачів на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод метою забезпечення незалежної судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом.

Незалежність суду є головною умовою забезпечення верховенства права і в усіх національних законодавствах це положення формується як основоположний принцип судоустрою та судових проваджень. На міжнародному рівні принцип незалежності судової гілки влади визнається як одна з найвагоміших рис демократії як такої.

Незалежність судової влади є гарантією ефективного захисту прав і свобод людини та громадянина, юридичних осіб, інтересів суспільства й держави.

В Основних принципах щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її, а кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції.

Відповідно до Європейської хартії про закон Про статус суддів від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

Оплата праці суддів повинна відповідати їхній професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки для догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які повинні відповідати попередньому рівню оплати їхньої праці. Винагорода суддів має бути відповідною їх професії та відповідальності, і бути достатнім для убезпечення їх від впливу на їх рішення та від ризику вчинення корупції. Також повинно бути гарантовано виплату пенсії за вислугу років, яка має бути в розумному відношенні до рівня їх винагороди в період здійснення повноважень. Певні положення закону повинні бути запроваджені як гарантія проти скорочення винагороди, в т.ч. суддівської (Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Такі самі висновки містяться у Висновку Консультативної ради Європейських судів (КРЄС) № 1 та у Європейській хартії про закон Про статус суддів. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному здійсненню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів.

Конституційний Суд України також неодноразово та послідовно вказував на те, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020). Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України у рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (частина перша статті 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 імперативно визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з пунктом 2 частини третьої цієї ж статті, базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

А згідно з частиною четвертою - до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місце-знаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15%, більше 5 років 20%, більше 10 років 30%, більше 15 років 40%, більше 20 років 50%, більше 25 років 60%, більше 30 років 70%, більше 35 років 80% посадового окладу.

Частиною дев`ятою статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Водночас, 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 №211 від 11.03.2020, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №553-IX від 13.04.2020, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29, наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

У рішенні від 11 березня 2020 року №4-р/2020 у справі № 1-304/2019 (7155/19), в якій розглянуто конституційне подання Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Законів України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року №1402-VIII, Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування від 16 жовтня 2019 року №193-IX, Про Вищу раду правосуддя від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, Конституційний Суд висловив позицію, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, на що безпосередньо вказує частина друга статті 130 Конституції України. Тобто Закон України Про судоустрій і статус суддів є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до встановлення розміру суддівської винагороди. При наявності розбіжностей між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік № 553-IX від 13.04.2020 не скасовано норму Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII від 02.06.2016 щодо розміру суддівської винагороди, при визначенні розміру суддівської винагороди відповідач повинен був керуватись вимогами статті 135 Закону №1402-VIII, а не статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (у редакції Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік №553-IX від 13.04.2020), застосування якої прямо суперечить нормі статті 130 Конституції України.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд робить висновок, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, то суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди потрібно було керуватися виключно Законом України Про судоустрій та статус суддів, а застосування статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Суд зазначає, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що в свою чергу виключає можливість застосовувати до правовідносин стосовно суддівської винагороди інші Закони.

Слід також зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що нарахування та виплата позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року суддівської винагороди у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним Законом України Про судоустрій і статус суддів, із застосуванням при виплаті 10-кратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, є прямим порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності суддів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність порушеного права позивача, яке підлягає судовому захисту шляхом стягнення на її користь недоплаченої суми суддівської винагороди. Саме такий спосіб буде належним та ефективним заходом захисту порушених прав, позаяк забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає рішення про присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Оскільки позивач в даній категорії справ звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, а доказів понесення інших витрат не подавала, то виходячи з положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Восьмого апеляційного адміністративного суду (адреса місцезнаходження: вулиця Саксаганського, 13, місто Львів, 79000, ), Державної судової адміністрації України (адреса місцезнаходження: вулиця Липська, 18/5, місто Київ, 01601, ),- задовольнити повністю.

Стягнути з Восьмого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року у розмірі 318765,96 (триста вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень 96 коп.) шляхом безспірного списання коштів з наявних бюджетних програм, на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць (зокрема за квітень 2020 року у розмірі недоплаченої суми 18476,86 грн).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 06 травня 2021 року

Суддя Н.В. Друзенко