Справа № 400/3317/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/3317/20
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського адміністративного суду від 09 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області, третя особа : Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « АЛАНД» про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом, до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч Степана Вікторовича з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 24.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження № ВП 62410115 за виконавчим написом № 10425 від 13.03.2020 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «АЛАНД» заборгованості в розмірі 29 100,51 грн.

- визнати протиправною та скасувати постанову від 24.06.2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 2 910,05 грн.

- визнати протиправною та скасувати постанову від 24.06.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 500,00 грн.

- визнати протиправною та скасувати постанову від 29.07.2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 на загальну суму 32 510,56 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що виконавчий напис, що був поданий відповідачу з заявою про примусове виконання рішення, був вчинений всупереч статті 87 Закону "Про нотаріат", а отже не міг бути підставою для відкриття виконавчого провадження. Враховуючи вказане, позивач просить скасувати спірні постанови відповідача.

Рішенням Миколаївського адміністративного суду від 09 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 09 березня 2021 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.06.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем Степаном Вікторовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 624101151 з виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. від 13.03.2020 року № 10425.

Крім того, разом з постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідачем винесено постанову від 24.06.2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 2910,05 грн. та постанову від 24.06.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 500,00 грн.

29.07.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем Степаном Вікторовичем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаними постановами за виконавчим провадженням ВП № 62410115, позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання постанов протиправними та їх скасування.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законом.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, предметом судового оскарження в цій справі є постанови приватного виконавця від 24.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження; 24.06.2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 2910,05 грн.; від 24.06.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 500,00 грн.; від 29.07.2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 на загальну суму 32510,56 грн.

Так, відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що перебіг процесуального строку звернення особи до суду з адміністративним позовом в порядку статті 287 КАС України починається з дня вручення позивачу оскаржуваного рішення (постанови) та становить 10 днів.

При цьому, КАС України регламентовано повноваження суду поновити особі строк звернення до суду з адміністративним позовом за наявності поважних причин його пропуску.

Слід наголосити на тому, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

При визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання, чи порушення позивачем цього строку, суду, насамперед, слід з`ясувати, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід зазначити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом, перебіг строку на звернення до адміністративного суду, починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним і залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення з даним позовом.

Позивачем не наведено жодних обґрунтованих пояснень неможливості своєчасно подати позовну заяву, не зазначено обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, законодавець визнав строк в десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилась, чи реалізуватиме своє право на звернення до суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом цього спору є рішення приватного виконавця, тобто ця справа належить до категорії термінових і особливості звернення з таким позовом та прийняття його до розгляду судом визначаються ст. 287 КАС України, якою регламентовано скорочений десятиденний процесуальний строк на судове оскарження.

Разом з тим, колегія суддів установила, що предметом спору в цій справі є постанови приватного виконавця від 24.06.2020 року та від 29.07.2020 року.

До суду з позовом у цій справі позивач звернувся 10 серпня 2020 року ( згідно поштового штемпеля на конверті, а.с. 23)

Копії оскаржуваних нею постанов приватного виконавця, як стверджує позивач, вона отримала 23.07.2020 року. Та саме з липня 2020 року з її заробітної плати почало відбуватися стягнення в розмірі 20 % доходу до повного погашення суми боргу, згідно постанови приватного виконавця від 29.07.2020р., що також свідчить про обізнаність позивачки щодо наявності відносно неї оскаржуваних постанов.

Водночас, позивач ніяк не обґрунтовує поважність причин пропуску десятиденного строку звернення до суду з цим позовом, помилково вважаючи, що нею не пропущено строк на звернення до суду, який встановлено законом у шість місяців.

Суд першої інстанції дані обставини залишив поза увагою, чим допустив порушення процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому наявні підстави для скасування ухваленого судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Як зазначено у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" 19 червня 2001 року (Kreuz v. Poland) (заява N 28249/95), "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.

В питаннях, пов`язаних із застосуванням строків давності, Європейський суд з прав людини висловив свою позицію, зокрема, в справі "Олександр Волков проти України" (Заява N 21722/11 остаточне рішення від 27 травня 2013 року, §137), вказавши, що "… строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними ... Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень."

Таким чином, право особи на звернення до суду не є необмеженим.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 319 КАС України).

Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 319, 321, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського адміністративного суду від 09 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області, третя особа : Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « АЛАНД» про визнання протиправними та скасування постанов скасувати.

Прийняти у справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29.04.2021р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.