Справа № 160/13193/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
16.10.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; доплати за вислугу років 70% від посадового окладу; щомісячної доплати в розмірі 10% посадового окладу, як судді який обіймає посаду голови суду з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року.
Крім того, у вказаній позовній заяві позивач висловив клопотання, яким просив суд допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, а також зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що у період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року, включно, позивачеві, як особі, яка обіймає посаду судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та є головою цього суду, мала б бути нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 року №1402-VIII, а саме: у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 70% від посадового окладу та доплати у розмірі 10% посадового окладу, як судді, який обіймає посаду голови суду, проте, під час нарахування суддівської винагороди за вказаний період відповідачем протиправно застосовано обмеження її розміру, передбачене ч.3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019р. №294-ІХ із змінами та доповненнями, внесеними Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, хоча питання нарахування та виплати суддівської винагороди регулюються саме Законом України Про судоустрій і статус суддів і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 (справа №1-14/2020 (230/20)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч.ч.1,3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019р. №294-ІХ зі змінами; абз.9 п.2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020р. №№553-ІХ, які були застосовані відповідачем при обмеженні розміру суддівської винагороди позивача, нарахованої за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року, що також свідчить про протиправність таких дій Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: належним чином завірених копій власного паспорту громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера для суду та інших сторін у справі.
На виконання вимог ухвали суду від 21 жовтня 2020 року позивачем 06 січня 2021 року було подано до канцелярії суду заяву про усунення недоліків відповідно до ухвали суду, якою усунуто вищеозначені недоліки позовної заяви.
15 січня 2021 року на електронну адресу суду від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області, відповідач) надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що обмеження суддівської винагороди було встановлене Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, який набрав чинності 18.04.2020р. та підлягав застосуванню з цієї дати до 28.08.2020р., оскільки 28.08.2020р. Конституційним Судом України ухвалено рішення №10-р/2020 (справа №1-14/2020 (230/20)) про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положень цього Закону, яким було запроваджено обмеження суддівської винагороди. При цьому відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України та ч.1 ст.91 Закону України Про Конституційний Суд України закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Згідно з резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020р. №10-р/2020 (справа №1-14/2020 (230/20)) означені вище норми Закону №553-ІХ, що визнані ним неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Таким чином, в період з 18.04.2020р. до 28.08.2020р. виплата суддівської винагороди здійснювалася з урахуванням обмежень, передбачених Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, який на той період був чинний та підлягав застосуванню. Отже, відповідач нарахував та виплатив позивачеві суддівську винагороду в повному обсязі, враховуючи норми Закону №553-ІХ, і перед ним відсутня заборгованість з виплати суддівської винагороди. Також відповідачем зазначено, що, на його думку, він не є належним відповідачем, до якого повинен пред`являтися цей позов, оскільки фактично позивач не погоджується з прийнятим Верховною Радою України Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ в частині встановлення ним обмежень суддівської винагороди, водночас, ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області участі у розробці проекту цього Закону не брала, оскільки такий проект розроблявся Кабінетом Міністрів України і був саме ним внесений на розгляд в Парламент. Натомість відповідач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснював заходів (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача.
Крім того, у відзиві на позовні заяву відповідач просив суд здійснювати розгляд справи без участі його представника через неможливість забезпечення його явки у судове засідання у зв`язку із надмірним навантаженням.
26 лютого 2021 року на електронну адресу суду від ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішення Верховного Суду у справі №340/1916/20 (провадження №К9901/369/21).
При цьому, відповідно до довідки начальника відділу управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року №41 суддя Турова Олена Михайлівна з 08.02.2021р. по 26.02.2021р., включно, була тимчасово непрацездатна, а з 01.03.2021р. по 05.03.2021р., включно, - перебувала у щорічній відпустці.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 30 березня 2021 року об 11:00год.
30.03.2021 року представники сторін у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
У судове засідання 28.04.2021р. представники сторін також не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, при цьому, як зазначалося вище, представниками сторін подані заяви про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Фіксування судового засідання відповідно до статті 229 КАС України не здійснювалося, тому керуючись приписами пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд заяви судом вирішено здійснювати у порядку письмового провадження.
Таким чином, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з рішенням 13 сесії Дніпропетровської обласної ради народних депутатів ХХІ скликання №211-13/ХХІ від 11.03.1993р. ОСОБА_1 обрано народним суддею Дніпропетровського районного народного суду.
Постановою ВРУ «Про обрання суддів» № 1016-ІV від 19 червня 2003 року ОСОБА_1 було обрано на посаду судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області безстроково.
Рішенням Ради суддів України №97 від 28 вересня 2007 року ОСОБА_1 призначено головою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років.

Наказом №45-К від 01.10.2012 року з 29 вересня 2012 року позивач здійснював повноваження голови суду до призначення голови суду у порядку, встановленому ЗУ «Про судоустрій та статус суддів».

Рішенням Вищої Ради Юстиції №650/0/15-13 від 03 вересня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду голови суду строком на п`ять років з 03 вересня 2013 року по 02 вересня 2018 року включно.

У зв`язку зі зміною законодавства, протоколом зборів суддів від 14 квітня 2014 року ОСОБА_1 обрано головою суду строком на один рік з 14 квітня 2014 року по 14 квітня 2015 року.

Протоколом зборів суддів від 09 квітня 2015 року позивача обрано головою суду строком на 2 роки з 09 квітня 2015 року.

Протоколом зборів суддів від 05 квітня 2017 року позивача обрано головою суду строком на 3 роки з 10 квітня 2017 року.

Протоколом зборів суддів від 08 квітня 2020 року позивача обрано головою суду строком на 3 роки з 10 квітня 2020 року.

В період з 01 січня 2020 року до 18 квітня 2020 року позивачеві була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, доплати за вислугу років в розмірі 70% від посадового окладу та доплати у розмірі 10% посадового окладу, як судді, який обіймає посаду голови суду.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалась, збільшуючи строк дії карантину.

13.04.2020р. Верховною Радою України прийнято Закон України №553-IX від 13.04.2020р. Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (далі Закон №553-ІХ), яким статтю 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік викладено в наступній редакції: Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Таким чином, після набрання вказаним законом чинності, а саме з 18.04.2020р., відповідач почав виплачувати позивачеві суддівську винагороду із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, зі змінами та доповненнями, внесеними Законом №553-IX. Як наслідок, розмір суддівської винагороди позивача істотно зменшився.

Судом встановлено, що вказане обмеження припинене з 29.08.2020р. у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року №10-р/2020 (справа №1-14/2020 (230/20)), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч.ч.1,3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019р. №294-ІХ зі змінами; абз.9 п.2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020р. №№553-ІХ.

Матеріалами справи підтверджено, що в період з 18.04.2020р. до 28.08.2020р., включно (крім днів, коли позивач перебував у щорічній відпустці), суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачеві з урахуванням обмеження, встановленого Законом №553-ІХ, а не на підставі положень ст.135 Закону №1402-VIII, що підтверджується довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №Б-с-33 від 14.01.2021 року про суддівську винагороду, виплачену судді ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року, в якій зазначено про застосування карантинних обмежень суддівської винагороди позивача у квітні-серпні 2020 року всього на загальну суму 240652,26грн.

Крім того, суд наголошує, що з вищевказаної довідки ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області №Б-с-33 від 14.01.2021 року про суддівську винагороду, виплачену судді ОСОБА_1 з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року, слідує, що обмеження у кожному місяці (квітень-серпень 2020 року) відображено зі знаком мінус -, тобто не нарахована та не виплачена сума суддівської винагороди, щомісячний розмір кожного за вказаний період збігається у наведених довідках, натомість, у вересні 2020 року ОСОБА_1 навпаки доплачено за серпень 2020 року неправомірно застосоване у цьому місяці обмеження на суму 6627,80грн. за період з 29.08.202р. по 31.08.2020р.

Також з вказаної довідки слідує, що суддівська винагорода позивачеві за період з 1 квітня по 17 квітня 2020 року, включно, нараховувалась та виплачувалась у повному обсязі на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Відтак, загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020р. до 28.08.2020р. склала 240652,26грн. із розрахунку: 25248,76грн. (за квітень 2020 року) + 66278,00грн. (за травень 2020 року) + 19883,40грн. (за червень 2020 року) + 69591,90грн. (за липень 2020 року) + 66278,00грн. (за серпень 2020 року) 6627,80грн. (повернення (доплата) у вересні 2020 року неправомірно застосованого у серпні 2020 року (за декілька днів серпня 2020 року) обмеження суддівської винагороди позивача), що також підтверджується довідкою ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області №Б-с-33 від 14.01.2021 року про суддівську винагороду, виплачену судді ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року.

Водночас, відповідачем не спростовується те, що з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно (крім днів, коли позивач перебував у щорічній відпустці), позивач отримував суддівську винагороду з урахуванням змін, внесених Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, тобто у меншому розмірі.

Натомість, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області зазначає, що здійснюючи нарахування та виплату суддівської винагороди позивача у меншому розмірі, відповідач діяв відповідно до приписів чинного законодавства.

Вважаючи дії відповідача щодо нараховування та виплати суддівської винагороди у спірний період з урахуванням обмеження, встановленого Законом №553-ІХ, а не на підставі положень ст.135 Закону №1402-VIII, протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зважає на таке.

Незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до ст.ст.19,126,130 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч.3 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до частини 5 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Згідно з ч.7 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Частиною 9 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12.03.2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18.04.2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 такого змісту:

У квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Водночас, з аналізу вищенаведених приписів ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів слідує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону України Про судоустрій і статус суддів забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Таким чином, будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути запроваджені іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України Про судоустрій і статус суддів шляхом внесення до нього відповідних змін.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (далі - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Додамо також, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року, включно, не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

Щодо Закону №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону №294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), на який покликається відповідач у відзиві, то у вимірі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин суд зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону №1402-VIII.

Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як-от як у цій справі, її вирішення, на думку суду, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

У цьому зв`язку суд, у доповнення до написаного вище, вважає за потрібне зазначити, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ). Суд ще раз підкреслює, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож спеціальність Закону №1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її продовженням, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Слід зауважити також, що Закон №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Зважаючи на вказане, суд констатує, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 (адміністративне провадження № К/9901/369/21), які враховуються судом при розгляді цієї справи в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у Рішенні від 03.06.2013р. №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 08.04.2016р. №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя. Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX,X Закону №2453 в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 04.12.2018р. №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У рішенні від 11.03.2020р. №4-р/2020 у справі №1-304/2019 (7155/19) Конституційний Суд України висловив позицію, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

В пункті 4.1 цього рішення Конституційний Суд України, з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 №19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 08.06.2016 № 4-рп/2016, від 04.12.2018 № 11 -р/2018, від 18.02.2020 № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія За демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019 № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (частина 1 статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Таким чином, суд доходить висновку, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача відповідач мав керуватися виключно Законом України Про судоустрій та статус суддів, при цьому застосування статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік прямо суперечить приписам статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини 1-4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в частині обмеження суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Крім того, суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-ІХ.

Положення Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 року №294-ІХ зі змінами, Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами встановленні обмеження суддівської винагороди.

Зазначені обставини виключаються необхідність звернення до Верховного Суду з клопотанням щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 29 Закону України Про державний бюджет України на 2020 рік.

Суд наголошує на тому, що питання обрахунку та визначення розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що в свою чергу виключає можливість застосовувати до правовідносин стосовно суддівської винагороди інші Закони та нормативно-правові акти.

Доводи відповідача відносно того, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, є слушними, однак вони не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону України Про судоустрій і статус суддів при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

Таким чином, у силу приписів ч.3 ст.7 КАС України до спірних правовідносин суд застосовує ч.2 ст.130 Конституції України, а тому розмір суддівської винагороди належить визначати відповідно до ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VIII без застосування будь-яких обмежень, що не передбачені таким Законом, та не застосовує до спірних правовідносин ст.29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Отже, оскаржувані дії відповідача щодо зменшення нарахування і виплати суддівської винагороди позивача за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно (крім днів, коли позивач перебував у щорічній відпустці і виплата суддівської винагороди здійснювалася без обмежень), є протиправними, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити.

Як встановлено судом, за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно (крім днів, коли позивач перебував у щорічній відпустці), суддівську винагороду позивачеві нараховано та виплачено не відповідно до положень статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, а в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Вказані обставини підтверджуються довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області №Б-с-33 від 14.01.2021 року про суддівську винагороду, виплачену судді ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року, та не заперечується відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Нараховуючи та виплачуючи позивачеві суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням обмеженням її розміру, суб`єкт владних повноважень діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, а відтак порушене право позивача належить поновленню у спосіб зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачеві на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно, з урахуванням виплачених у цей період сум, виплативши недоотриману частину суддівської винагороди за цей період у загальному розмірі 240652,26грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів; тому позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

При цьому, з огляду на те, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення, зокрема, частин 1, 3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет на 2020 рік від 14 листопада 2019 року №294-IX, зі змінами; і ці положення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, протиправні дії відповідача обмежуються датою 28.08.2020 року, а тому і обов`язок нарахувати та виплатити недонараховану суддівську винагороду позивачу слід покласти на відповідача за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року, включно.

Разом з цим, зважаючи на встановлення судом помилковості доводів позивача про обмеження відповідачем розміру його суддівської винагороди з 1 квітня по 17 квітня 2020 року, включно, та враховуючи встановлення судом, що відповідачем самостійно усунуто порушення прав позивача в частині обмеження розміру його суддівської винагороди після 28 серпня 2020 року (у сумі 6627,80грн.), шляхом повернення у вересні 2020 року частини суддівської винагороди, протиправно нарахованої та виплаченої із обмеженням в період з 29 серпня по 31 серпня 2020 року, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачеві на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів за період з 1 квітня по 17 квітня 2020 року, включно, та з 29 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року, включно, позаяк останнім такі дії і так було вчинено.

Зважаючи на те, що судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди позивачеві на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно, з урахуванням виплачених у цей період сум, виплативши недоотриману частину суддівської винагороди за цей період у загальному розмірі 240652,26грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів, і цей спосіб захисту порушеного права позивача є належним, прийнятним та ефективним у контексті цього спору.

Суд також враховує, що після винесення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) взагалі припинено спір щодо застосування Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 року №553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік було доповнено статтею 29.

При цьому, суд зауважує на безпідставність доводів ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області відносно того, що воно не є належним відповідачем у цій справі та про те, що позивач у даному випадку фактично не погоджується з прийнятим Верховною Радою України Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ в частині встановлення ним обмежень суддівської винагороди, в розробці проекту якого та його прийнятті ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області участі у не брала, оскільки з позову та пред`явлених позовних вимог чітко слідує, що позивач у цій справі оскаржує саме протиправність дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за спірний період із застосуванням обмежень, запроваджених Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, а, зважаючи на те, що нарахування та виплату суддівської винагороди позивача здійснює саме ТУ ДСАУ в Дніпропетровській області, то безпосередньо воно і є належним відповідачем у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги в тій частині, що за вищевикладеними висновками суду підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо клопотання позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць, висловленого у позовній заяві, суд зазначає наступне.

Так, згідно п.2 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, клопотання позивача про допущення до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць слід задовольнити та допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди у межах суми за один місяць, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

Разом з тим, суд не знаходить підстав щодо задоволення висловленого позивачем у позовній заяві клопотання про зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов`язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Приписами наведеної норми передбачено, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі є правом суду, а не його обов`язком, при цьому, суд вважає, що для вжиття таких заходів повинні існувати об`єктивні обставини, які б викликали сумнів щодо добровільного виконання відповідачами рішення суду.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ч.ч.2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Також, відповідно до ч.1 ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд зазначає, що будь-яких пояснень на обґрунтування необхідності покладення на відповідача додаткового обов`язку під час виконання судового рішення позивач у позовній заяві не зазначив, а з матеріалів справи не встановлено об`єктивних обставин, які б викликали сумнів щодо добровільного виконання відповідачем рішення суду у цій справі.

За наведених обставин, у задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, яке було заявлено в адміністративному позові, суд відмовляє у зв`язку з його необґрунтованістю.

Розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: пр. Дмитра Яворницького, буд.57, м. Дніпро, 49070) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Челюскіна, буд.1, м. Дніпро, 49000) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: пр. Дмитра Яворницького, буд.57, м. Дніпро, 49070) щодо нарахування та виплати судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно (за винятком днів відпустки), із застосуванням обмеження її розміру на підставі статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами, внесеними згідно із Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: пр. Дмитра Яворницького, буд.57, м. Дніпро, 49070) нарахувати та виплатити судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, включно, на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року, щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 70% від посадового окладу та доплати у розмірі 10% від посадового окладу, як судді, який обіймає посаду голови суду, з урахуванням виплачених у цей період сум, виплативши недоотриману частину суддівської винагороди за цей період у загальному розмірі 240652,26грн. (двісті сорок тисяч шістсот п`ятдесят дві гривні 26 копійок), з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: пр. Дмитра Яворницького, буд.57, м. Дніпро, 49070) на користь судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суддівської винагороди у межах суми за один місяць, з утриманням із цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області подати у десятиденний строк звіт про виконання рішення суду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 29.04.2021р.

Суддя: О.М. Турова