Справа № 560/4958/21
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/4958/21
УХВАЛА

іменем України

27 квітня 2021 рокум. Хмельницький
Суддя Хмельницького окружного адміністративного суду Тарновецький І.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Лаврентьєва Олександра Сергійовича Інспектора СРПП відділення поліції №1 Шепетівського районного управління поліції про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 Інспектора СРПП відділення поліції №1 Шепетівського районного управління поліції, в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо тимчасового затримання та вилучення належного ОСОБА_1 транспортного засобу автомобіля марки АУДІ А6 номерний знак НОМЕР_1 та зобов`язати повернути транспортний засіб.

В обґрунтування позовної заяви позивачем вказано, що 06.04.2021 о 08 год. 00 хв., у м. Славута, по вул. Соборності, 22, позивач був зупинений працівниками Шепетівського районного управління поліції. Інспектором СРПП відділення № 1, Шепетівського РУП, ГУНП у Хмельницькій області, Лаврентієвим О.С., складено протокол за ч. 2 ст. 130 КУпАП, серії ДПР18 № 488781. В тому числі, того ж дня, вказаним інспектором поліції, вилучено транспортний засіб, автомобіль марки Ауди, А6, номерний знак НОМЕР_1 . При цьому, всупереч ч. І ст. 265-2 КУпАП, акт огляду та тимчасового затримання не складався, підстав вилучення транспортного засобу позивачу не відомо. Станом на 17.04.2021, автомобіль незаконно, без будь - яких правових підстав знаходиться на території відділення № 1 Шепетівського районного управління поліції. 10.04.2021 позивачем на адресу Шепетівського районного управління поліції направлено заяву в порядку ст. 265 -2 КУпАП, щодо вирішення питання про повернення належного мені автомобіля. Проте, автомобіль не повернуто, відповідь про результати розгляду заяви від 10.04.2021 на адресу позивача не надходила. Враховуючи означені обставини та з метою повернення автомобіля марки Ауди, А6, номерний знак НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за даним позовом, суд виходить з таких обставин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п.1 та п. 2 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

За змістом ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

При цьому, аналіз вищевказаних положень та зокрема судової практики вказує на те, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Як видно з обставин цієї справи, відсутня вимога вирішити публічно-правовий спір із суб`єктом владних повноважень, оскільки предметом спору є матеріально-правова (приватноправова) вимога, що відноситься до повноважень цивільного судочинства.

У свою чергу, саме приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин (ст.ст. 1, 15, 19 ЦПК України).

Приписами статті 391 ЦК України передбачено, захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння

Частиною 1 статті встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу зазначеної норми судом вбачається, що власник майна вправі звернутися до суду відповідно до приписів ЦК України з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто подати негаторний позов. Суд зауважує, що негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

Із зазначеним позовом може звернутися також особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном, у тому числі у випадку, коли зазначені перешкоди чиняться власником такого майна.

Суд відзначає, що у даному випадку позивач фактично просить суд відновити вказане право шляхом застосування до даних цивільно-правових способів захисту, зокрема способом, що визначений ст.ст 16, 386, 387 ЦК України, які регулюють засади захисту права власності та право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 386 Цивільного кодексу України встановлено, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 387 Цивільного кодексу України передбачає, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Предметом спору в цій справі є приватний інтерес позивача щодо порушення його матеріальних прав відповідачем у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Таким чином, цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим, вимоги позивача пов`язані із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо рухомого майна. Відтак, такий спір має приватноправовий характер, а отже, провадження у даній справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Європейський суд з прав людини, у рішенні справи «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка гарантує право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 р. №336/2177/17.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку щодо неналежності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим слід відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

Відповідно до ч. 5 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

При цьому, відповідно до положень статті 239 КАС України, суд роз`яснює позивачу, що даний спір належить до юрисдикції загального місцевого суду та підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Лаврентьєва Олександра Сергійовича Інспектора СРПП відділення поліції №1 Шепетівського районного управління поліції про визнання дій протиправними - відмовити.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими матеріалами надіслати позивачу.

Роз`яснити позивачу, що вирішення даного спору здійснюється в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Головуючий суддя/підпис/І.І. Тарновецький
"Згідно з оригіналом" Суддя І.І. Тарновецький