Справа № 826/11408/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Київ № 826/11408/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання протиправними та скасування рішень № 323, №324 від 14 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) та просить визнати протиправними та скасувати рішення відповідача №323 та №324 від 14 липня 2017 року, відповідно до яких за результатами здійснення повної перевірки декларацій за 2015 та 2016 роки встановлено порушення вимог пунктів 1,2,3,5,7,10 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що оскаржувані рішення прийнято з порушенням норм чинного законодавства, викладені у них обставини не відповідають дійсним, не зазначено конкретних доказів, які достовірно та повно підтверджують встановлені обставини, а отримана інформація інтерпретована необ`єктивно та упереджено, що призвело до хибних висновків. Одночасно позивач наводить свої твердження на спростування висновків НАЗК, викладених в оскаржуваних рішеннях.

Також позивач інформує, що після направлення відповідачем оскаржуваних рішень до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, його притягнуто до кримінальної відповідальності за статтею 366-1, частиною другою статті 368-2 КК України та ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 6 липня 2017 року обрано запобіжний захід у вигляді застави з покладенням ряду додаткових обов`язків, які на думку позивача обмежують та порушують його конституційні права та свободи, гарантовані Конституцією України.

Посилаючись на такі та інші обставини, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В. від 02 жовтня 2017 року, після усунення позивачем недоліків позову згідно іншої ухвали судді Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В. від 18 вересня 2017 року, відкрито провадження в адміністративній справі №826/11408/17, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд, витребувано від відповідача докази, а також запропоновано надати заперечення проти позову та усі наявні докази.

Судове засідання 01 листопада 2017 року перенесено у зв`язку з необхідністю отримання від відповідача заперечень та доказів.

Відповідачем через канцелярію суду 17 листопада 2017 року подані письмові заперечення на позовну заяву, з яких вбачається незгода з позовними вимогами та твердження щодо відповідності викладених висновків дійсним обставинам справи, яким окрім іншого оцінку надано Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою. Відповідач наполягає, що пропонував позивачу надати пояснення щодо виявлених розбіжностей та порушень під час повної перевірки декларацій, проте, таких пояснень позивач не надав, у зв`язку з чим перевірку проведено на підставі наявних у НАЗК відомостей. У задоволенні позову відповідач просить відмовити.

В судовому засіданні 06 грудня 2017 року представники сторін надали свої пояснення по суті позовних вимог, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні, з урахуванням думки учасників процесу вирішено продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представником позивача через канцелярію суду 11 грудня 2017 року надано додаткові пояснення по суті позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку з тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді ОСОБА_2 , протоколом повторного автоматизованого розподілу від 16 квітня 2019 року для розгляду справи визначено суддю Клименчук Н.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року справу прийнято мною у своє провадження, вирішено розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статей 257-263 Кодексу адміністративного судочинства, в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, запропоновано учасникам справи надати усі необхідні докази,заяви, клопотання.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Спірні правовідносини сторін регулюються нормами Закону України «Про запобігання корупції», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Порядком проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженим рішенням НАЗК від 10.02.2017 №56 (Порядок №56), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.02.2017 за №201/30069.

Так, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 56 закріплено, що контроль та повна перевірка декларації здійснюються за принципами: 1) верховенства права; 2) рівності та гарантування прав і законних інтересів усіх суб`єктів декларування; 3) об`єктивності, неупередженості та безсторонності рішень і дій Національного агентства, уповноважених ним осіб; 4) достовірності і повноти інформації, що використовується Національним агентством, правомірності одержання та використання такої інформації; 5) неприпустимості свавільного втручання у сферу особистого життя суб`єкта декларування, окрім як у межах та у спосіб, що передбачені Законом; 6) гарантування права на судовий захист суб`єктів декларування.

Усі передбачені цим Порядком заходи контролю та повної перевірки декларацій повинні відповідати вказаним у цьому пункті принципам.

Під час здійснення повної перевірки Національне агентство має право вимагати та одержувати лише документи (копії документів) та інформацію щодо відомостей, які відображені суб`єктом декларування у відповідних розділах декларації відповідно до Закону та необхідні для проведення повної перевірки декларації.

Національне агентство має право направляти запити на отримання від державних та інших органів влади іноземних держав інформації, що необхідна для проведення повної перевірки декларації.

Для перевірки інформації про об`єкти декларування, що зазначені у декларації, Національне агентство має право отримувати інформацію з відкритих баз даних, реєстрів іноземних держав, у тому числі після внесення плати за отримання відповідної інформації відповідно до законодавства, якщо така плата вимагається для доступу до інформації.

Виходячи з наведеного в сукупності вбачається, що НАЗК під час повної перевірки декларацій суб`єктів декларування може використовувати лише достовірну інформацію (документи), отриману, зокрема від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання незалежно від форми власності та їх посадових осіб, громадян та їх об`єднань за запитами, направленими вказаним суб`єктам в межах такої перевірки відносно конкретно визначеного суб`єкта декларування, декларація (декларації) якого перевіряється.

За результатами проведення повної перевірки декларації Національним агентством приймається рішення про результати здійснення повної перевірки декларації (пункт 1 розділу IV Порядку № 56).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на посаді судді Краснолуцького міського суду Луганської області з 26 травня 1997 року. Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено у відставку. У встановленому порядку на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» позивач подав щорічні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2015 (річна) та 2016 (після звільнення) роки.

Національним агентством з питань запобігання корупції проведено повну перевірку декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 та 2016 роки, поданих ОСОБА_1 .

За результатами проведеної перевірки НАЗК прийнято рішення від 14 липня 2017 року №323 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік, поданої ОСОБА_1 » та від 14 липня 2017 року №324 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 », якими встановлено, що при складанні та поданні декларацій позивач порушив пункти 1,2,3,5,7,10 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Зокрема, в оскаржуваному рішенні НАЗК №323 від 14 липня 2017 року зазначається, що у розділі 2.2 «Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування» декларації за 2015 рік: згідно з пунктом 1 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості, зокрема, прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки податків (серія та номер паспорта громадянина України, якщо особа через свої релігійні переконання відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідний орган центрального органу виконавчої влади, відповідальний за формування державної політики, і має про це відмітку у паспорті громадянина України) суб`єкта декларування та членів його сім`ї.

Суб`єкт декларування не відобразив: відомості про громадянку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер НОМЕР_1 , з якою в 2015 році декларант проживав однією сім`єю, а саме: спільне мешкання, побут, спілкування, перетин державного кордону (згідно з отриманими від Спеціалізованої антикорупційної прокуратури листами та доданими копіями документів)».

На спростування зазначеного висновку позивач стверджує, що шлюб з громадянкою ОСОБА_3 розірвано 29 березня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , і з того часу він не має з ОСОБА_4 однієї сім`ї, спільно не проживав, не пов`язаний спільним побутом, не має взаємних прав та обов`язків.

У свою чергу відповідач посилається на отримані від Спеціалізованої антикорупційної прокуратури листи та додані копії документів, зокрема телефонних з`єднань ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , записи камер відеоспостереження у будинку АДРЕСА_1 , дані про спільні подорожі та про контакти у страхових документах, показання ряду свідків.

Водночас, докази, на які посилається відповідач, суду не надані, а крім цього, наведена інформація, на думку суду, не свідчить про сумісне проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім`єю та їх пов`язанність спільним побутом, а отже, зазначені висновки є передчасними, а оскаржуване рішення №323 від 14 липня 2017 року в цій частині не підтверджено достовірними та достатніми доказами.

Також в оскаржуваному рішенні №323 від 14 липня 2017 року зазначено, що суб`єкт декларування не відобразив: - відомості про будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який відображено в розділі 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування» декларації як зареєстроване та фактичне місце проживання; - користування (оренду) квартирою загальною площею 68,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , про що надано інформацію в листах Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Крім того, згідно з інформацією, зазначеною у листах Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, суб`єкт декларування не зазначив відомості стосовно об`єктів нерухомості, які належать члену його сім`ї ОСОБА_4 на праві власності, оренди чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 березня 2017 року №83495726 ОСОБА_4 має у власності: (далі наведений перелік об`єктів, які знаходяться у власності ОСОБА_4 ).

Спростовуючи наведені висновки НАЗК, позивач зазначає, що з 2006 року є інвалідом 3 групи внаслідок нещасного випадку на виробництві. Після початку антитерористичної операції в Луганській області змушений був зареєструватися на не окупованій території, а саме: АДРЕСА_2 , проте фактично там не проживав, що підтверджується довідкою Коломийчийської сільської ради №611 від 22 грудня 2016 року. Зважаючи на те, що у будинку матері не проживав фактично, не має на нього прав, у тому числі користування, то в декларації за 2015 рік відобразив лише відомості про місце фактичної адреси. З приводу майна ОСОБА_4 (колишньої дружини) позивач зазначив, що з 2011 року вона не є членом його сім`ї, тому підстав зазначати належне їй майно, до якого позивач не має відношення, він не вбачав.

У протилежне відповідач з посиланням на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Цивільного кодексу України, стверджує, що реєстрація місця проживання громадянина України є підтвердженням права користування об`єктом нерухомості, за місцезнаходженням якого зареєстровано місце проживання такого громадянина. Тобто, у разі заповнення суб`єктом декларування розділу 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування» в частині зареєстрованого місця проживання, то інформація про об`єкт нерухомості, за місцезнаходженням якого зареєстроване таке місце проживання, необхідно відобразити і в розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації.

Суд погоджується з такими висновками відповідача та вважає, що якщо позивач зазначив місцем реєстрації будинок матері за адресою: АДРЕСА_2 , він мав відобразити відомості про наявність у нього права користування зазначеною нерухомістю у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації за 2015 рік.

Водночас, суд зауважує, що позивач визнає обставини реєстрації за зазначеною вище адресою, не приховує таких відомостей від суду та НАЗК, а лише помилково вважає, що обставини самої лише реєстрації за певною адресою, без фактичного користування таким майном, звільняє його від обов`язку вірно заповнювати відповідні розділи декларації. Тому, суд в цій частині не вбачає обставин умисного не зазначення відповідної інформації з боку позивача, а вбачає обставини неналежного його ставлення до процесу заповнення декларації та застосування певних роз`яснень НАЗК щодо правильності оформлення та заповнення її розділів.

Також в оскаржуваному рішенні НАЗК від 14 липня 2017 року №323 зазначено: суб`єкт декларування не відобразив: - відомості про автомобіль Nissan Pathfinder 2014 року випуску, на праві користування (керування). Зазначене підтверджується інформацією і документами, які надіслані до НАЗК Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України листом від 06 квітня 2017 року №31/5936.

За інформацією, зазначеною у листах Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, суб`єкту декларування потрібно було зазначити відомості стосовно транспортних засобів, які належать ОСОБА_4 на праві власності.

Відповідно до витягів з Національної автоматизованої інформаційної системи Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України від 18,26 квітня 2017 року, інформації і документів, які надіслані до НАЗК Головним сервісним центром МВС України листом від 06.04.2017 №31/5936, ОСОБА_4 має у власності: автомобіль Nissan Pathfinder 2014 року випуску; автомобіль BMW X6 2011 року випуску; автомобіль ЗАЗ року випуску; автомобіль ЗАЗ 10 року випуску;автомобіль Opel Record 1986 року випуску;автомобіль ВАЗ 2101 1974 року випуску.

Також суб`єкт декларування при внесенні відомостей до декларації щодо транспортних засобів зазначив інформацію про власний автомобіль ВАЗ 21073 2008 року випуску, не заповнивши при цьому поле «інформація щодо прав на майно».

В оскаржуваному рішенні НАЗК від 14 липня 2017 року №323 також зазначено: суб`єкт декларування не відобразив відомості про корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Луч-Агро», які належать ОСОБА_4 (за інформацією, зазначеною в листах Спеціалізованої антикорупційної прокуратури). Право власності підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27 березня 2017 року №».

На спростування такої інформації позивачем зазначено, що автомобіль Nissan Pathfinder 2014 року випуску, як і інші зазначені автомобілі, а також корпоративні права у ТОВ «Луч-Агро», належать на праві власності ОСОБА_4 (колишній дружині), яка з 2011 року не є членом його сім`ї, при цьому жодним з автомобілів позивач не користувався у 2015 році, через що і не зазначив про це у декларації за 2015 рік. Стосовно ж власного автомобілю ВАЗ 21073 2008 року випуску позивач підтвердив інформацію щодо набуття на нього права власності, а також про його вартість, зазначивши що помилково не вніс у відповідний розділ «інформацію щодо прав на майно».

У протилежне відповідач посилається на інформацію, отриману від Головного сервісного центру МВС України листом від 06 квітня 2017 року №31/5936.

За умов відсутності будь-яких достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин користування позивачем автомобілем Nissan Pathfinder 2014 року випуску, належного на праві власності ОСОБА_4 , суд вважає пояснення позивача в цій частині цілком логічними та послідовними, та не вбачає обставин умисного не зазначення певної інформації в графі «інформація щодо прав на майно» з урахуванням визнання позивачем обставин допущення технічної помилки.

Стосовно ж обов`язку позивача вносити відомості щодо майна колишньої дружини, то суд вже надавав оцінку таким твердженням відповідача.

В оскаржуваному рішенні НАЗК від 14 липня 2017 року №323 також зазначено: за результатами перевірки встановлено недостовірність відображених даних, а саме: відомості щодо доходу у вигляді заробітної плати, отриманої за основним місцем роботи (джерело доходу зазначено - ОСОБА_1 ), в розмірі 169 902,00 грн.

Відповідно до наявної в НАЗК інформації суб`єкт декларування отримав дохід у вигляді заробітної плати за основним місцем роботи (джерело доходу - Територіальне управління Державної судової адміністрації в Луганській області, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми доходів, нарахованих фізичним особам податковими агентами, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб від 12.05.2017 року №52339; відомості про джерело доходу у вигляді пенсії, страхових виплат (джерело доходу зазначено - ОСОБА_1 , однак джерелом доходу повинна зазначатися юридична чи фізична особа, яка нараховує та виплачує відповідний вид доходу).

Не відображено відомості щодо прав власності на заробітну плату, пенсію, страхові виплати, дохід від відчуження рухомого майна.

Також суб`єкт декларування не відобразив відомості про продаж автомобіля Renault Sandero 1461 2014 року випуску, який належав на праві власності до 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 .

Це підтверджується витягом з Національної автоматизованої інформаційної системи Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України від 19 квітня 2017 року; інформацією і документами, які надіслані до НАЗК Головним сервісним центром МВС України листом від 06 квітня 2017 року №31/5936; відомостями, які зазначені декларантом у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки».

Слід зазначити, що сума вказаного правочину становить 125 000,00 грн., що підтверджується інформацією, яка відображена в розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації, а саме: дохід від відчуження рухомого майна зазначено у розмірі 125 000,00 грн.».

У цій частині позивачем зазначено, що ним внесено до розділу 11 декларації за 2015 рік відомості про усі отримані доходи, зокрема: заробітну плату - 169 902 грн., пенсію - 12 840,00 грн., страхові виплати - 116 110 грн., отриманий від громадянина ОСОБА_5 дохід в результаті відчуження належного на праві власності автомобіля Renault Sandero 1461 2014 року випуску в розмірі 125 000 грн. Однак, оскільки декларацію в електронній формі позивач заповнював вперше, то помилково невірно вказав зазначену інформацію не у тих полях розділу.

Суд вважає пояснення позивача в цій частині логічними, оскільки відомості щодо відчуження рухомого майна фактично було зазначено в декларації за 2015 рік, проте з технічних причин та за умов першого заповнення декларації в електронному вигляді позивач припустився помилок у її заповненні, що вказує на відсутність умислу на приховування такої інформації з його боку та не може бути кваліфіковано як умисне порушення вимог закону.

В оскаржуваному рішенні НАЗК від 14 липня 2017 року №323 підсумовано: суб`єкт декларування подав недостовірні відомості, що відрізняються від достовірних на суму понад 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що тягне за собою відповідальність згідно зі статтею 366-1 КК України.

Водночас, жодних розрахунків, які б давали змогу пересвідчитися у правильності таких висновків НАЗК суду не надало.

Стосовно рішення НАЗК від 14 липня 2017 року №324, яке також є предметом розгляду даної справи, суд зазначає, що серед виявлених порушень значиться, що позивач задекларував заробітну плату у розмірі 338 677,00 грн., проте за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми доходів, нарахованих фізичним особам податковими агентами, та/або суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб від 15 травня 2017 року №52339 сума становить 369 220,00 грн., що свідчить, на думку відповідача, про надання декларантом недостовірних відомостей на суму 30 543,00 грн.

Окрім того, у зазначеному оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач не відобразив у розділі 14 декларації за 2016 рік угоду щодо придбання квартири загальною площею 136,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_1 з 07 квітня 2016 року, вартість квартири становить 1 671 913,00 грн., що підтверджується інформацією, яка відображена у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації за 2016 рік, у якому зазначена вартість квартири на дату набуття, а також відомості щодо придбання машиномісця № НОМЕР_3 загальною площею 15,1 кв.м. за тією ж адресою, яке належить ОСОБА_1 з 08 червня 2016 року, вартістю 248 800,00 грн., інформація про яке зазначено у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації за 2016 рік із зазначенням вартості.

Із зазначеного у рішенні суд приходить до висновку, що позивач добросовісно зазначив відомості щодо укладених угод про придбання квартири та машиномісця у 2016 році, проте відповідну інформацію відобразив лише у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» та не зазначив їх у розділі 14 декларації за 2016 рік, що не свідчить на думку суду про наявність обставин умисного приховування наведеної інформації позивачем та не дає підстав для кваліфікації його дій як умисного приховування певних відомостей та свідомого порушення вимог закону.

Також суд зазначає, що у декларації за 2016 рік позивач вже належним чином зазначив про користування автомобілем Nissan Pathfinder 2014 року випуску та про користування квартирою АДРЕСА_5 , що підтверджує відсутність обставин умисного порушення закону.

Як зазначає у запереченнях відповідач, з метою дотримання принципів проведення повної перевірки декларації декларанту направлялися запити щодо надання пояснень на виявлені порушення та розбіжності у деклараціях за 2015 та 2016 роки, зокрема від 04 травня 2017 року №52-08/14072, №52-08/13839/17 за адресами: АДРЕСА_6 .

Також запити надсилалися декларанту через особистий електронний кабінет, проте за даними Укрпошти станом на 10 травня 2017 року лист від 04 травня 2017 року №52-08/14072/17 під час доставки не вручений адресату, повторно повідомлено про надходження на адресу ОСОБА_1 поштового відправлення, а саме: листа від 04 травня 2017 року №52-08/13839/17, проте на дату прийняття оскаржуваних рішень від 14 липня 2017 року листи повернуто до НАЗК з відміткою «за терміном зберігання».

Таким чином, листи НАЗК щодо необхідності надання пояснень з приводу виявлених порушень положень Закону України «Про запобігання корупції» та розбіжностей, виявлених у деклараціях за 2015 та 2016 роки, поданих ОСОБА_1 , суб`єкту декларування не вручені, через що можливістю надати свої пояснення, обґрунтувати допущені помилки та виправити їх, позивач скористатися не зміг.

Надалі НАЗК направлено оскаржувані рішення від 14 липня 2017 року до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, позивачу було вручено підозру у вчиненні злочинів, передбачених статтею 366-1 та частиною другою статті 368-2 КК України, та ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року обрано запобіжний захід у вигляді застави з покладенням ряду додаткових обов`язків.

Повертаючись до оскаржуваних рішень НАЗК від 14 липня 2017 року, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржувані рішення НАЗК, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, означає, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд зазначає, що наведеним принципам оскаржувані рішення відповідача у справі від 14 липня 2017 року не відповідають, висновки, викладені у зазначених рішеннях є передчасними, не містять конкретних, достатніх та переконливих обґрунтувань виявлених порушень Закону України «Про запобігання корупції» та розбіжностей у зазначені певної інформації, а зазначені у них порушення, допущені позивачем, мають цілком логічні та послідовні пояснення, що виключає їх кваліфікацію як умисне подання недостовірних відомостей.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких судові витрати підлягають відшкодуванню лише при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними рішень № 323, №324 від 14 липня 2017 року - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції №323 від 14 липня 2015 року «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік, поданої ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції №324 від 14 липня 2015 року «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік, поданої ОСОБА_1 .

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національного агентства з питань запобігання корупції судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 280, 00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят грн.. 00 коп.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_7 , адреса представника ОСОБА_6 : АДРЕСА_8 , тел.. НОМЕР_4 .

Відповідач: Національне агентстве з питань запобігання корупції , адреса: 01103, м.Київ, бул. Дружби Народів, 28, .

Суддя Н.М. Клименчук