Справа № 640/16837/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ № 640/16837/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 43141267), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 21.04.2020 № .

В обґрунтування позову вказано, що висновки відповідача про заниження позивачем суми податку на додану вартість не відповідають дійсності з огляду на те, що внесені уточнення податкового зобов`язання з ПДВ не призводять до збільшення сум податкового зобов`язання та сум податку на додану вартість, що підлягають сплаті до бюджету.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2020 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/16837/20, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

07.09.2020 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання представника позивача - адвоката Косенко Т.В. про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2020 клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Косенко Т.В. про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін залишити без задоволення.

Відповідачем подано відзив, у якому зазначено, що ГУ ДПС у м. Києві проведено камеральну перевірку даних, задекларованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у податковій звітності з податку на додану вартість за грудень 2019 року. В ході перевірки встановлено, що позивачем зареєстровано у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на суму 112 150,00 грн., сума ПДВ 7 850,00 грн. (ставка 7%). Разом з тим, до податкової декларації від 13.01.2020 № 1307181, до податкових зобов`язань не включено податкові накладні, виписані на ІПН НОМЕР_1 на суму 112150,00 грн., сума ПДВ 7850,00 грн. ФОП ОСОБА_1 подано уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок 16.04.2020 (№ 18903408), проте акт перевірки № 337/26-15-33-06-17/ НОМЕР_2 складено 19.12.2019, отже контролюючим органом самостійно визначено суму податкового зобов`язання та накладено штрафні санкції.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій вказано, що при порівнянні даних ЄРПН та даних податкової декларації з ПДВ за грудень 2019 року відсутні арифметичні розбіжності, а виправлення стосувалися помилкового відображення суми податкової накладної № 9 у рядку 00 «Інші в розрізі умовних ІПН» у додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість. Позивач переконаний, що відповідач не перевірив загальну суму зареєстрованих у ЄРПН податкових накладних з даними податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2019 року, як того вимагає ст. 75 Податкового кодексу України, та помилково вважає, що податкова накладна № 9 від 24.12.2019 не включена до складу податкових зобов`язань.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та зареєстрована платником податку на додану вартість з 01.10.2019, що підтверджується витягом № 039.

Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податкові звітності з податку на додану вартість фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за грудень 2019 року, що зафіксовано у акті перевірки № 569/26-15-33-06-17/ НОМЕР_1 від 19.02.2020.

Актом перевірки встановлено порушення п. 188.1 ст. 188, п. 200.1 ст. 200, п. 198. Розділу V Податкового кодексу України, Порядку заповнення та подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, зареєстрованого у Міністерства юстиції України від 29.01.2016 № 159/28289, а саме: платником податку занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на суму ПДВ 7850,00 грн., внаслідок не включення податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН за грудень 2019 року по ІПН № НОМЕР_1 на суму 112150,00 грн. (сума ПДВ 7850,00. Згідно з Додатком 5, до складу податкових зобов`язань включено податкові накладні на суму 0 грн., сума ПДВ 0 грн.

06.04.2020 позивачем подано до Головного управління ДПС у м. Києві заперечення до акту перевірки від 19.02.2020 № 569/26-15-33-06-17/ НОМЕР_1 .

Листом від 17.04.2020 № 17196/ФОП/26-15-33-06-13 Головне управління ДПС у м. Києві у м. Києві за результатами розгляду заперечення повідомлено ОСОБА_1 про залишення акту перевірки № 569/26-15-33-06-17/ НОМЕР_1 від 19.02.2020 без змін, а заперечення без задоволення. Головне управління ДПС у м. Києві погодилось щодо наявності описки у акті щодо зазначення замість правильного рядка 1.2. «операції, що оподатковуються за ставкою 7%» - 1.1. «операції, що оподатковуються за основною ставкою».

На підставі акту перевірки від 19.02.2020 № 569/26-15-33-06-17/ НОМЕР_1 Головним управлінням ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.04.2020 № , яким встановлено порушення глави V п. 198,6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України та застосовано штрафні санкції на підставі п.123.1 ст. 123 розд.2 Податкового кодексу України. У зв`язку з цим згідно з підпунктом 2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) код платежу 14060100 на загальну суму 9 812,50 грн., в тому числі 7 850,00 грн. - збільшено суму грошового зобов`язання, 1 962,50 грн. - за штрафними санкціями.

04.05.2020 ОСОБА_2 подано скаргу № 05052020-1 від 04.05.2020 на податкове повідомлення-рішення до Державної податкової служби України із зазначенням в ній доводів, які підтверджують включення податкової накладної до складу податкових зобов`язань, а також вказано, що дані таблиці 1 Акту є помилковими, оскільки ставка податку за операцією на яку складена податкова накладна на суму 112 150,00 грн. (сума ПДВ 7 850,00 грн.) становить - 7%. Операції, які оподатковуються за ставкою 7% відображаються в рядку 1.2 Податкової декларації з ПДВ, а не в рядку 1.1, як зазначено в Акті. Позивач вказав, що сторінка 2 рішення про результати розгляду скарги містить посилання на сторонній акт перевірки від 19.12.2019 №337/26-15-33-06-17/ НОМЕР_2 .

Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 02.07.2020 № 20735/6/99-00-06-02-04-06 скаргу позивача залишено без задоволення.

Не погоджуючись зі спірним рішенням, позивач звернулась з цим позовом до адміністративного суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України , контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.1. п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України передбачено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Відповідно до положень п. 14.1.36 ст. 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За приписами п. 185.1. ст. 185, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Пунктом 189.1 статті 189 Податкового кодексу України визначено, що у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, Платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У межах господарської діяльності ОСОБА_1 складено податкову накладну № 11 від 24.12.2019, не підлягає наданню отримувачу (покупцю), тип причини « 02» (Постачання неплатнику), отримувач - неплатник (ІПН 00) щодо товару «Коагулометр Thrombotimer 2».

Відповідно, на виконання вимог ст. 188 Податкового кодексу України, позивачем складено податкову накладну № 9 від 24.12.2019, що не підлягає наданню отримувачу (покупцю), тип причини « 15» (Перевищення мінімальної бази над договірною ціною), отримувач - ФОП ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) щодо товару «Коаголуметр Thrombotimer 2» ціна - 112 149,53 грн., сума ПДВ 7 850,47 грн. за ставкою 7%.

Судом встановлено, що позивачем подано декларацію з податку на додану вартість від 13.01.2020 № 1307181 за грудень 2019 року, у якій вказано:

Рядок 1.2. (Додаток 5) «Операції, що оподатковуються за ставкою 7%»:

Обсяг постачання (колонка А) 2 950 231 грн.;

Сума податку на додану вартість (колонка Б) 206 516 грн.;

Рядок 4.1 (Додаток 5) «Операції, що оподатковуються за основною ставкою»:

Обсяг постачання (колонка А) 330 750 грн.;

Сума податку на додану вартість (колонка Б) 66 150 грн.

Отже сукупний обсяг постачання за грудень 2019 року, що оподатковується податком на додану вартість, становив 3 280 981 грн., сума податку 272 666 грн.

Відповідно до розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Додаток 5) в частині операцій, що оподатковуються за ставкою 7%, зазначено обсяги постачання:

за ІПН 57 - 2 798 081,93 грн., сума податку 195 865,74 грн.;

за ІПН 55 - 40 000,00 грн., сума податку 2 800,00 грн.;

з інших умовних ІПН (за кодом « 00») - 112 149,53 грн., сума податку 7850,47 грн.

Усього за звітний період відповідно до розшифровки податкових зобов`язань 2 950 231,00 грн., сума податку 206 516,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що до розрахунку обсягу постачання товарів, що оподатковується податком на додану вартість за ставкою 7%, вказаному у декларації від 13.01.2020 № 1307181 (рядок 1.2), було включено податкові зобов`язання, що виникли у результаті складення податкової накладної № 9 від 24.12.2019.

Суд відмічає, що обставини помилкового віднесення податкової накладної № 9 від 24.12.2019 з умовним ІПН за кодом « 00» у Таблиці 1 Розділу 1 розшифровки податкових зобов`язань замість операцій, що оподатковуються податком на додану вартість за ставкою 7%, не вплинуло на правильність визначення платником податків загального обсягу податкових зобов`язань у розмірі 206 516 грн.

Включення вказаного зобов`язання до декларації підтверджується реєстром виданих та отриманих податкових накладних за грудень 2019 року, у якому за звітний період сума податку на додану вартість за ставкою 7% становить 206 516 грн., включно з сумою податку на додану вартість у розмірі 7 850,47 грн. за податковою накладною № 9 від 24.12.2019, фактично складеною на Комунальну лікувально-профілактичну установу «Міський онкологічний диспансер м. Краматорська», що не є платником податку на додану вартість (код « 00»).

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як підсумок, аналізуючи викладене у сукупності, суд приходить до висновку, що висновки контролюючого органу, викладені у акті перевірки № 569/26-15-33-06-17/ НОМЕР_1 від 19.02.2020 щодо заниження податкових зобов`язань на суму 7850,00 грн. не відповідають обставинам справи та не підтверджуються належними та допустимими доказами, а відтак відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного повідомлення-рішення від 21.04.2020 № у зв`язку з чим останнє підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 - задоволенню.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 982,10 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 21.04.2020 № .

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 982,10 грн. (дев`ятсот вісімдесят дві гривні 10 коп.).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко