Справа № 640/16620/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року м. Київ № 640/16620/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Фонду соціального страхування України

до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

про скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

Фонд соціального страхування України (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить скасувати постанову про накладення штрафу від 15 липня 2020 року №52142192.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на наявність об`єктивної причини, що унеможливлює виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року повторно витребувано від Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження №52142192.

Від відповідача до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №52142192, проте відзив на позов відповідачем до Окружного адміністративного суду міста Києва не надіслано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора виконавчої дирекції ФССНВВПЗУ з 30 вересня 2014 року.

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (від 08 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52142192 щодо виконання вказаного рішення суду апеляційної інстанції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року було викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зокрема пунктом 4 розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що утворюється Фонд соціального страхування України (далі - ФССУ) шляхом реогранізації у формі злиття ФССНВВПЗУ та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до пункту 5 вказаного Закону ФССУ та його робочі органи є правонаступниками ФССНВВПЗУ, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в АРК, областях, містах Києві та Севастополі, відділень у районах і містах обласного значення, а також Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень цього Фонду в АРК, областях, містах Києві та Севастополі та їх робочих органів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено сторону виконавчого провадження № 52142192 з ФССНВВПЗУ на його правонаступника ФССУ у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції ФССУ.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ФССУ - Смиковського В. П. задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року скасовано.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року скасовано, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року залишено в силі.

Постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 15 липня 2020 року на Фонд соціального страхування України накладено штраф в сумі 5 100 грн за невиконання згадуваного судового рішення.

Державний виконавець мотивував прийняття вказаної постанови тим, що 09 липня 2020 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 та вручено боржникові (Фонду соціального страхування України) вимогу про виконання рішення, якою зобов`язано керівника негайно виконати рішення суду про що повідомити виконавця у встановлений чинним законодавством термін. Відібрати пояснення керівника боржника щодо не виконання рішення суду не виявилось можливим, оскільки як повідомив представник боржника, керівник на робочому місці відсутній, про що складено акт державного виконавця від 09 липня 2020 року.

15 липня 2020 року державним виконавцем з метою встановлення факту виконання рішення суду боржником здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що боржником рішення суду не виконано, про що складений акт державного виконавця та прийнято оскаржувану постанову від 15 липня 2020 року, якою на Фонд соціального страхування України накладено штраф в сумі 5 100 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі по тексту - Закон № 1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону №1404-VІІІ, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 63 Закону №1404-VІІІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону №1404-VІІІ визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, постанова про накладення штрафу виноситься державним виконавцем стосовно боржника у разі невиконання без поважних причин останнім рішення суду.

Як зазначено вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора виконавчої дирекції ФССНВВПЗУ з 30 вересня 2014 року.

Положенням статті 65 Закону №1404-VІІІ передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Відповідно до вказаного вище Закону виконання рішення вважається завершеним з моменту видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Щодо доводів позивача про неможливість виконати згадуване судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції ФССНВВПЗУ з 30 вересня 2014 року, оскільки запис про проведення державної реєстрації юридичної особи - Фонду соціального страхування України внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 31 грудня 2015 року, отже поновлення позивачем ОСОБА_1 на посаді з 30 вересня 2014 року, тобто до створення юридичної особи, суд зазначає таке.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено сторону виконавчого провадження № 52142192 з ФССНВВПЗУ на його правонаступника ФССУ у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції ФССУ.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ФССУ - Смиковського В. П. задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року скасовано.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року скасовано, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року залишено в силі.

З урахуванням наведеного вище, позивач є належним боржником у виконавчому провадженні №52142192.

Крім того, позивач наголошує на тому, що відповідно до статті 2401 Кодексу законів про працю України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Проте, ймовірне порушення судом норм матеріального або процесуального права є підставою для перегляду такого судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку, судове рішення не може бути змінено під час виконання такого рішення в примусовому порядку.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку що належним доказом виконання судового рішення в даному випадку є прийняти рішення у формі наказу або розпорядження про поновлення на роботі з подальшим вчиненням дій передбачених Кодексом законів про працю України.

Однак матеріали справи не містять доказів того, що позивачем вчинялись дії щодо виконання рішення суду в рамках названого виконавчого провадження

Наведені позивачем підстави не виконання судового рішення, на думку суду, не є такими, що перешкоджали виконанню позивачем судового рішення.

За таких обставин враховуючи, що станом на час винесення оскаржуваної постанови позивачем, який є боржником у виконавчому провадженні, рішення суду не виконано, тому державним виконавцем правомірно винесено оскаржувану постанову від 15 липня 2020 року про накладення штрафу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не надано суду достатніх доказів, якими підтверджується протиправність оскаржуваної постанов, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Фонду соціального страхування України відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пунктом 3 розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення», Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко