Справа № 854/1/2020
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 квітня 2021 р. № 854/1/2020
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання про закриття провадження в адміністративній справі

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Одеського окружного адміністративного суду, Фонтанська дорога, 14, м. Одеса, 65062
про:визнання протиправними та скасування абзаців 2, 3, 4 пункту 1 наказу від 20.10.2020 № 22-ОС/Д/С,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом (ар. с. 22-27), що містив вимоги:

визнати протиправним та скасувати абзаци 2, 3, 4 пункту 1 наказу Одеського окружного адміністративного суду «Про встановлення обмежень, спрямованих на запобігання, виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) в Одеському окружному адміністративному суду на період запровадження в Україні карантинних заходів» від 20.10.2020 № 22-ОС/Д/С.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 , зокрема, вказала, що встановлені зазначеним наказом особливості роботи суду (припинення розгляду справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу; здійснення судового розгляду справ у порядку письмового провадження або в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів учасниками судових справ; обмеження допуску осіб до будівлі суду) суперечать нормам Кодексу адміністративного судочинства України та скасовують, обмежують і порушують права учасників справ, встановлених частиною третьою статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач зауважила, що місцевий адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо встановлення обмежувальних протиепідемічних заходів.

На підтвердження протиправності окремих положень зазначеного наказу ОСОБА_1 послалась на те, що вона як учасник справи № 420/9400/20 була позбавлена можливості брати участь в судових засіданнях в спеціально обладнаному для цього приміщенні суду залі засідань; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.

Одеський окружний адміністративний суд (надалі відповідач) вимоги адміністративного позову заперечив, зазначив у відзиві (ар. с. 54-60), що наказ голови суду від 20.10.2020 № 22-ОС/Д/С «Про встановлення обмежень, спрямованих на запобігання, виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) в Одеському окружному адміністративному суді на період запровадження в Україні карантинних заходів» (надалі Наказ) був прийнятий для забезпечення виконання рішення зборів суддів Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 № 20, а оскаржені позивачем певні положення Наказу стосуються внутрішньої організаційної діяльності суду, оскільки визначають особливості роботу суду під час запровадженого Урядом України карантину з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіратору інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед працівників і відвідувачів суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду.

За таких обставин, на думку відповідача, він не здійснював стосовно позивача публічно-владних управлінських функцій, тому адміністративний позов ОСОБА_1 не має ознак публічно-правового спору.

З урахуванням цих доводів відповідач просив закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, з посиланням на практику Верховного Суду, відповідач вказав, що вимоги ОСОБА_1 взагалі не підлягають судовому розгляду.

Крім того, відповідач зауважив, що питання форми участі учасників справи № 420/9400/20 (за позовом ОСОБА_1 ) вирішуються суддею, в провадженні якого перебуває ця справа, тому законність вчинених судом відповідних процесуальних дій, а також ухвалених у ній рішень може бути предметом апеляційного оскарження, а не адміністративного позову.

До відзиву відповідач додав копію наказу від 25.01.2021 № 5-ОС/Д/С «Про особливості роботи Одеського окружного адміністративного суду в умовах дії карантинних обмежень» (ар. с. 62-64), згідно з пунктом 5 якого Наказ втратив чинність.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористалась, позиції щодо заявленого відповідачем клопотання про закриття провадження у справі не висловила.

В судове засідання представники сторін не прибули, тому суд, згідно з частиною дев`ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Як встановлено судом, 20.10.2020 збори суддів Одеського окружного адміністративного суду прийняли рішення № 12 «Про особливості роботи Одеського окружного адміністративного суду на період запровадження в Україні карантинних заходів» (надалі Рішення, ар. с. 39).

Згідно з пунктом 1 Рішення, збори суддів вирішили припинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу, крім окремої категорії адміністративних справ, на які поширюються правила обчислення строків, установлених статтями 273, 275, 276 Кодексу адміністративного судочинства України, та обмежити допуск осіб, які не є учасниками судових засідань, до будівлі суду під час вжитих карантинних заходів.

Пунктом 2 Рішення голова Одеського окружного адміністративного суду був зобов`язаний прийняти наказ «Про особливості роботи Одеського окружного адміністративного суду на період запровадження в Україні карантинних заходів» та встановити додаткові обмеження, спрямовані на запобігання, виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до пункту 2 Рішення, 20.10.2020 голова Одеського окружного адміністративного суду видав Наказ, пунктом 1 якого встановив в Одеському окружному адміністративному суді з 21 жовтня 2020 року на період запровадження в Україні карантинних заходів певні особливості роботи.

ОСОБА_1 просить визнати протиправним Наказ та скасувати його частково, а саме в частині:

припинення розгляду справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу, крім окремої категорії адміністративних справ, особливості провадження у яких встановлені статтями 273, 275, 276 Кодексу адміністративного судочинства України;

здійснення судового розгляду справ у порядку письмового провадження або в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів учасниками судових справ;

обмеження допуску осіб до будівлі суду.

На підтвердження того, що Наказом були порушені її права, ОСОБА_1 до позовної заяви додала повістки про виклик у справі № 420/9400/20 (від 17.10.2020 на 09.11.2020, від 13.11.2020 на 08.12.2020, ар. с. 29, 30).

При вирішенні питання про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства) суд виходив з такого.

Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до офіційного тлумачення, що було надано Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення права та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежено.

Частиною другою статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У частинах другій та третій статті 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як визначено у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єктом владних повноважень, відповідно до визначення, що міститься у пункті 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2).

Згідно з частинами першою третьою статті 126 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі Закон № 1402), для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів в Україні діє суддівське самоврядування самостійне колективне вирішення зазначених питань суддями.

Суддівське самоврядування є однією з гарантій забезпечення незалежності суддів. Діяльність органів суддівського самоврядування має сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в їхню діяльність, а також підвищувати рівень роботи з кадрами у системі судів.

До питань внутрішньої діяльності судів належать питання організаційного забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їхніх сімей, а також інші питання, що безпосередньо не пов`язані зі здійсненням правосуддя.

Однією з форм суддівського самоврядування, як вказано у статті 127 Закону № 1402, є збори суддів місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 128 Закону № 1402, збори суддів зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань.

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 128 Закону № 1402, збори суддів обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, що є обов`язковими для суддів та працівників цього суду.

Виконання рішень зборів суддів за дорученням зборів покладається на голову відповідного суду або його заступника.

Пунктами 1, 6, 10 частини першої статті 24 Закону № 1402 встановлено, що голова місцевого суду: представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами; забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження (частини друга статті 24 Закону № 1402).

Таким чином, якщо зміст наказу (розпорядження) голови місцевого суду, виданого на виконання рішення зборів суддів (яке, як зазначено вище, має обов`язковий характер лише для суддів та працівників цього суду), не спрямований на інших осіб, стосується виключно питань внутрішньої діяльності суду, такий наказ, згідно з термінологією Кодексу адміністративного судочинства України, не є рішенням суб`єкта владних повноважень (оскільки в цьому випадку не здійснюються публічно-владні управлінські функції), а спір, відповідно, не має ознак публічно-правового.

У цій справі спірні положення Наказу поширюються не лише на суддів та працівників суду, а й встановлюють певні обмеження (що випливає, власне, з назви Наказу) для інших осіб.

За таких обставин, суд не погодився з доводами відповідача про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути предметом судового розгляду.

Щодо посилань відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 804/4177/17 та на постанову Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі № 640/9733/20 суд зазначив таке.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі № 804/4177/17 предметом оскарження була законність рішення зборів суддів про обрання голови місцевого суду (позивач суддя цього ж суду). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019, зокрема, зазначила, що «… збори суддів Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області як орган суддівського самоврядування, який обговорює питання внутрішньої діяльності суду та приймає колективні рішення з обговорюваних питань, не є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункті 7 частини першої статті 3 КАС України в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, та пункту 7 частини першої статті 4 КАС України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року. Встановлена правова природа діяльності органу суддівського самоврядування унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання незаконним та скасування його рішення, а тому вказаний позов не може розглядатися в судах …».

У справі № 640/9733/20 предметом оскарження була законність певних положень «Засад використання автоматизованої системи документообігу Печерського районного суду міста Києва», затверджених рішенням зборів суддів Печерського районного сулу міста Києва, та виданого відповідного до цього рішення розпорядження (наказу) голови цього суду про затвердження графіку чергувань слідчих суддів (позивач підозрюваний у кримінальному провадженні). Верховний суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.09.2020, зокрема, зазначив, що «… положення Засад та Наказ № 590-3/2019, які оскаржує позивач стосуються внутрішньої організаційної діяльності суду … щодо доводів скаржника про поширення юрисдикції адміністративних судів на правовідносини щодо оскарження актів голови районного суду як суб`єкта владних повноважень, незалежно від того, чи посилається у своєму розпорядження суб`єкт владних повноважень на рішення зборів суддів, колегія суддів зазначає наступне. Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з того, що ця вимога про визнання протиправним та скасування наказу голови Печерського районного суду міста Києва № 590-з/2019 від 19 листопада 2019 року, яким затвердженого графік чергувань слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва з розгляду всіх видів клопотань органів досудового розслідування та інших учасників кримінального провадження є похідною вимогою від вимоги щодо скасування рішення зборів суддів Печерського районного суду міста Києва 25 вересня 2019 року, оскільки його фактично прийнято на виконання вимог таких Засад. В даному випадку голова суду не здійснював відносно позивача владні управлінські функції. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції … Затвердження графіку чергувань та списку чергових слідчих суддів наказом голови Печерського районного суду міста Києва, який оскаржує позивач, не є владною управлінською діяльністю, яка створює безпосередньо для нього будь-які правові наслідки, а тому ці правовідносини не можуть створювати публічно-правовий спір, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду …».

У цій постанові також наведені аргументи щодо безпідставності посилань скаржника на інші висновки Верховного Суду (постанова від 07.11.2019 у справі № 820/4495/18 та від 17.01.2019 у справі № 823/1378/17): «… подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи Основний критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний. Мова йде про права й обов`язки суб`єктів …».

З огляду на ці аргументи, суд встановив, що зміст правовідносин у справі, що розглядається, не є подібним до змісту правовідносин у справах № 804/4177/17 та № 640/9733/20, тому відхилив доводи відповідача про необхідність врахування викладених вище висновків Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, на думку суду, клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 238, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає до оскарження окремо від рішення суду.

Суддя В.В. Птичкіна