Справа № 520/13019/2020
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 р. Справа № 520/13019/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2020, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 26.11.20 по справі № 520/13019/2020

за позовом ОСОБА_1

до Господарського суду Харківської області

треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Державна судова адміністрація України

про визнання протиправним та скасування наказу, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Господарського суду Харківської області (далі за текстом також відповідач), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Наказ голови Господарського суду Харківської області від 28.04.2020 за № 22 «Про внесення змін до Наказу № 16 від 27.02.2020 «Про умови оплати праці на 2020 рік»;

- визнати протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн згідно з частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553 - IX від 13.04.2020 (в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 27.08.2020);

- зобов`язати Господарський суд Харківської області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у сумі 165085,34 грн, з яких: 28551,91 грн - за квітень 2020 року, 39446,72 грн -за травень 2020 року, 29979,50 грн - за червень 2020 року, 58824,08 грн - за липень 2020 року, 8283,13 грн - за серпень 2020 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та сплати суддівської винагороди за один місяць.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн згідно з частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553 - IX від 13.04.2020 (в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 27.08.2020).

Зобов`язано Господарський суд Харківської області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у сумі 165085,34 грн, з яких: 28551,91 грн - за квітень 2020 року, 39446,72 грн - за травень 2020 року, 29979,50 грн - за червень 2020 року, 58824,08 грн - за липень 2020 року, 8283,13 грн - за серпень 2020 року.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Звернуто до негайного виконання рішення в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державна судова адміністрація України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі Державна судова адміністрація України зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що Верховною Радою України 13.04.2020 прийнято Закон України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі за текстом - Закон № 553-ІХ), який опубліковано в газеті "Голос України" від 17.04.2020 за № 68 (7325) та який набрав чинності 18.04.2020. Відповідно до частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Обмеження, встановлене в частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті). Зазначає, що таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежується максимальним розміром 47 230 грн на місяць. Вказує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 дія частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020. Зазначає, що у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди. Вказує, що при прийняті рішення судом першої інстанції не враховано положення бюджетного законодавства, особливості нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів, а тому неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Зазначає, що враховуючи, що з 18.04.2020 по 27.08.2020 Господарський суд Харківської області не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-IX), суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо задоволення адміністративного позову.

Вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки, враховуючи значення цієї справи для сторін, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, суспільний інтерес до розгляду справи, зазначену справу необхідно було розглядати в порядку загального позовного провадження, проте ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі № 520/13019/2020, яка оскарженню не підлягала.

За результатами апеляційного розгляду Державна судова адміністрація України просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Господарський суд Харківської області подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про те, що положення Закону № 553-IX не відповідають Конституції України, суперечать усталеній практиці Конституційного Суду України, проте, у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 мали законну силу. Заперечив щодо доводів ДСА України про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Просить розглядати апеляційну скаргу відповідно до чинного законодавства та без участі представника Господарського суду Харківської області.

Позивач та Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 залучено до участі у справі № 520/13019/2020 у якості третьої особи Державну судову адміністрацію України.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що ОСОБА_1 у червні 2003 року зарахована до штату Господарського суду Харківської області відповідно до Указу Президента України "Про призначення суддів" № 525/2003 від 12.06.2003.

Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" № 649-VI від 11.12.2008 обрана на посаду судді безстроково.

За період з квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року позивачу нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України» із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, що підтверджується довідкою № 167 від 14.09.2020, виданої Господарським судом Харківської області.

Загальна сума обмеження суддівської винагороди у зазначений період з урахуванням суми податків, відповідно до вказаної довідки, склала 165 085,34 грн.

Позивач, не погодившись із діями відповідача стосовно виплати її суддівської винагороди не в повному обсязі, звернулася до суду за захистом своїх прав з позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з протиправності дій Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 10 мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з урахуванням такого.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Відповідно до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Натомість, 12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:

"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Вказане обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Відповідно частин 1-4 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах - приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Колегія суддів з цього приводу зазначає, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача (Господарського суду Харківської області) були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача (Господарського суду Харківської області) були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.

Разом з цим, відповідач (Господарський суд Харківської області) навіть після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, та доповненням Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч. 2 ст. 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Натомість, останній (Закон України "Про судоустрій і статус суддів") жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", як і будь-якими іншими діючими нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами) та ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

Норми права, які містяться у наведених вище статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог статей 19, 130 Конституції України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що розмір недоплаченої суддівської винагороди склав: у квітні 2020 року 28 551,91 грн, у травні 2020 року 39 446,72 грн, у червні 2020 року 29 979,50 грн, у липні 2020 року 58 824,08 грн, у серпні 2020 року 8 283,13 грн.

Загальний розмір невиплаченої суддівської винагороди позивача під час дії обмеження Закону України № 553-ІХ у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 склав 165 085,34 грн.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з пояснень Господарського суду Харківської області від 09.04.2021, які на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 надані до суду апеляційної інстанції, Господарському суду Харківської області кошти для виплати суддівської винагороди, в тому числі і позивачу, в спірний період виділялися у повному обсязі відповідно до вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Відповідні кошти виділялися в обсязі, передбаченому кошторисом.

Зазначені обставини підтверджені ДСА України у листі від 15.04.2021, який на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 надано до суду апеляційної інстанції з інформацією про те, що зміни до кошторису Господарського суду Харківської області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносилися.

Колегія суддів звертає увагу, що в межах спірних правовідносин саме відповідач (Господарський суд Харківської області), з урахуванням приписів чинного законодавства, уповноважений здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди позивача, а тому, з огляду на те, що останній здійснював таке нарахування та виплату із застосуванням обмежень, визначених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у період з 18.04.2020 по 27.08.2020, всупереч приписам ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дій Господарського суд Харківської області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 10 мінімальних заробітних плат.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, приписи ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлювали обмеження, як на нарахування, так відповідно у зв`язку з цим виплату суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (з 18.04.2020 по 27.08.2020).

При цьому, відповідачем (Господарським судом Харківської області) підтверджується факт нарахування та виплати суддівської винагороди позивача у спірний період із застосуванням обмеження нарахування у сумі 10 мінімальних заробітних плат та відповідно фактично заперечується факт її виплати у розмірі, що передбачений ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, за таких умов, колегія суддів вважає, що зобов`язання Господарського суду Харківської області провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року на підставі частин 2, 3, 5, 6 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у загальній сумі 165 085,34 грн є належним способом відновлення порушеного права позивача, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позову в цій частині.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20.

Отже, за встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на приписи пункту 2 статті 371 КАС України висновок суду першої інстанції щодо допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць є правомірним.

Доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата суддівської винагороди, а також доводів апеляційної скарги про те, що з 18.04.2020 по 27.08.2020 Господарський суд Харківської області не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-IX), а суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо задоволення адміністративного позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки набрання 18.04.2020 чинності Законом № 553-ІХ не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а розмір суддівської винагороди станом як на 18.04.2020, так і в подальшому у період існування спірних правовідносин повинен був визначатися виключно приписами ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". При цьому, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач (Господарський суд харківської області) мав керуватися виключно Законом України "Про судоустрій та статус суддів", а застосування останнім положень ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (Закон доповнено статтею 29 згідно із Законом № 553-IX від 13.04.2020) прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не враховано положення бюджетного законодавства, особливості нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів, а тому судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, то колегія суддів їх відхиляє, як такі, що суперечать наведеним вище висновкам суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки має місце неповне з`ясування судом усіх обставин, що мають значення для справи, як наслідок це рішення ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що носять характер припущень скаржника, які не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.

Крім того, щодо посилання ДСА України в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з огляду на те, що суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, то колегія суддів його відхиляє, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ця справа не належить до категорій справ, визначених ч. 4 ст. 257 КАС України, обставин, які відповідно до приписів ч. 3 ст. 257 КАС України свідчили б про наявність підстав для розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження не встановлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року.

Від ДСА України клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження до суду першої інстанції не подано, свої заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження ДСА України наведено у відзиві на позовну заяву.

Висновок суду першої інстанції про можливість розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в схожих правовідносинах у справі № 340/1916/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2020 по справі № 520/13019/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк