Справа № 640/17369/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

29 квітня 2021 року справа №640/17369/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
до1. Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач 1, КМУ); 2. Пенсійного фонду України (далі по тексту - відповідач 2, ПФУ); 3. Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач 3, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області)
про1) визнання протиправним невиконання відповідачами постанови колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та постанови колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровській області від 09 грудня 2015 року № 216/6737/14а щодо нарахування та виплати позивачу основної пенсії у розмірі - 8 мінімальних пенсій з 01 серпня 2009 року та додаткової пенсії у розмірі 75% від мінімальної пенсії з 01 серпня 2009 року; 2) зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу основну пенсію у розмірі - 8 мінімальних пенсій з 01 серпня 2009 року та додаткової пенсії у розмірі 75% від мінімальної пенсії з 01 серпня 2009 року, що складає заборгованість у сумі 1 003 492,83 грн.; 3) стягнення з відповідачів на користь позивача основну пенсію у розмірі - 8 мінімальних пенсій з 01 серпня 2009 року та додаткової пенсії у розмірі 75% від мінімальної пенсії з 01 серпня 2009 року, що складає суму 1 003 492,83 грн.; 4) стягнення моральної шкоди: з відповідача 1 в сумі - 30 000,00 грн., з відповідача 2 в сумі - 25000,00 грн., з відповідача 3 - в сумі - 20 000,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи, що відповідачі протиправно не виконують постанови Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та Апеляційного суду Дніпропетровській області від 09 грудня 2015 року № 216/6737/14а щодо нарахування та виплати позивачу основної пенсії у розмірі - 8 мінімальних пенсій з 01 серпня 2009 року та додаткової пенсії у розмірі 75% від мінімальної пенсії з 01 серпня 2009 року.

Ухвалою від 04 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/17369/20 в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 19 жовтня 2020 року об 11 год. 00 хв.

Відповідач 1 надав відзив, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог до КМУ в повному обсязі та зазначає, що КМУ вживає всіх передбачених законодавством України заходів для захисту прав і свобод людини і громадянина.

Крім того, відповідач 1 зазначив, що, позивач не надав доказів моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву, зазначив, що позовна заява не відповідає вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вимоги щодо нарахування та виплати пенсії заявлені одночасно до різних відповідачів; органом уповноваженим здійснювати призначення, перерахунок та виплату пенсії позивачу є ГУ ПФУ в Дніпропетровській області; позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду.

В матеріалах справи докази надання відповідачем 3 відзиву на позовну заяву відсутні, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач 1 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 19 жовтня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва зобов`язав позивача надати до суду письмові пояснення щодо дотримання строку звернення із позовною заявою та відклав підготовче засідання на 01 лютого 2021 року об 11 год. 00 хв.

Позивач надав пояснення щодо додержання строку звернення до суду, в яких зазначив, що він звернувся до суду після отримання відповідей на його звернення від відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ПФУ та ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 08 липня 2020 року, 18 липня 2020 року, 21 липня 2020 року та 06 жовтня 2010 року, що, на його думку, підтверджує 6 місячний термін звернення до адміністративного суду.

Суд вважає, що позивач дотримався строку звернення до адміністративного суду з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У частині другій цієї статті зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, стаття 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

В статтях 1, 3 та 8 Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статей 22 та 64 Конституції України право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Суд виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 колегія суддів дійшла висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист підтверджується також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.

Згідно з частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з не проведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі №522/2738/17, від 9 липня 2019 року у справі №676/1557/16-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі №493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі №201/9987/17(2-а/201/304/2017) та від 22 листопада 2019 року у справі №1140/3136/18.

За таких обставин суд не погоджується із тим, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення, слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України , оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі.

Ухвалою від 01 лютого 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті у складі колегії на 24 лютого 2021 року о 10 год. 30 хв.

Позивач подав заяву, в якій просить провести судове засідання 24 лютого 2021 року без його участі та без участі його представника.

В судовому засіданні 24 лютого 2021 суд заслухав пояснення представників відповідача 1 та відповідача 2 по суті позову та ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_1 згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 22 вересня 2003 року є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, а також відповідно до довідки сер. МСЕ № 073222 інвалідом 2 групи; інвалідність пов`язана з ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2010 року у справі №2-а-124 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано неправомірною бездіяльність відповідачів, зобов`язано УПФУ в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу перерахувати ОСОБА_1 основну та додаткову пенсії згідно статті 50, частині четвертій статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 25 листопада 2008 року по 16 червня 2010 року та виплатити перераховану пенсію за період з 01серпня 2009 року по 16 червня 2010 року; зобов`язано УПФУ в Суворівському районі м. Одеси виплатити ОСОБА_1 основну та додаткову пенсію згідно статті 50, частині четвертій статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 25 листопада 2008 року по 01 серпня 2009 року, згідно перерахунку зробленого УПФУ в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційним судом Дніпропетровської області постановою від 16 березня 2011 року №22а-20531/11 вирішено: апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу залишити без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково; постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2010 року змінити і виключити з резолютивної частини постанови зазначення кінцевої дати зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу проведення перерахунку та виплати державної та додаткової пенсії, а саме 16 червня 2010 року, натомість зазначивши «до зміни законодавства або статусу позивача».

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року у справі №216/6737/14-а апеляційна скарга представника позивача задоволена частково; постанова Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року в адміністративній справі № 216/6737/14-а скасована; позов ОСОБА_1 задоволений частково; визнані протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 01 вересня 2011 року; в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Для винесення рішення по адміністративній справі суд має вирішити такі питання:

1. Чи покладено на відповідачів обов`язок по виконанню вказаних постанов Апеляційного суду Дніпропетровської області?

2. Чи виконали відповідачі постанови Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та Апеляційного суду Дніпропетровській області від 09 грудня 2015 року №216/6737/14а щодо нарахування та виплати позивачу основної пенсії у розмірі - 8 мінімальних пенсій з 01 серпня 2009 року та додаткової пенсії у розмірі 75% від мінімальної пенсії з 01 серпня 2009 року?

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Кожному гарантується право на оскарження в суді дій чи бездіяльності органів державної влади (стаття 55 Конституції України).

При розгляді спорів щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд перевіряє, зокрема, чи вчинені вони на підставах, що визначені законами України та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (пункти 1 та 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач стверджує, що у зв`язку з невиконанням відповідачами постанов Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та від 09 грудня 2015 року №216/6737/14а порушені його конституційні права.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, відповідно до статті 124 Конституції України, є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин другої та третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, зокрема, всіма органами державної влади, їх посадовими та службовими особами на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною першою статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим, зокрема, для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 2 та частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з пунктом 1 статті 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З матеріалів справи вбачається, що постановами Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу та Апеляційного суду Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 (далі по тексту - Положення №280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пунктом 7 Положення №280 встановлено, що ПФУ здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою правління Пенсійного Фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 затверджено Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі по тексту - Положення №28- 2), пунктом 1 якого зазначено, що Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Згідно із абзацом шостим підпункту 3 пункту 4 Положення №28-2 Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань організовує роботу управлінь Фонду, зокрема, щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі 1 та 2 не зобов`язані вчиняти дії, які є предметом цього позову, а саме, виконувати постанови Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та від 09 грудня 2015 року №216/6737/14а, нараховувати та виплачувати пенсію позивачу.

Відповідач 3 є територіальним органом Пенсійного фонду України, а тому саме на нього покладені обов`язки призначення (перерахунку) і виплати пенсій.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справах №22а-20531/11 (2а-124/2010) та №216/6737/14а є Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 №1055 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області реорганізувати шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України та утворити Криворізьке центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року №821 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Криворізьке центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області реорганізувати шляхом приєднання до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Відповідно до інформації з Єдиного Державного реєстру Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області припинено з 01 квітня 2016 року (запис від 01 квітня 2016 року №9003148), правонаступником якого стало Криворізьке центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, яке припинено з 31 січня 2018 року (запис від 31 січня 2018 року №5016952) та, правонаступником якого є ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Крім того, суд встановив, що відповідач 3 є правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Як вже встановлено вище, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим, зокрема, для учасників справи, для їхніх правонаступників і підлягає виконанню на всій території України.

Завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавче провадження.

Абзацом другим частини другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно із частиною першою статті 379 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Під правонаступництвом у виконавчому провадженні необхідно розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від попередника до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.

З аналізу вказаних законодавчих норм вбачається, що виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка його завершує, та, яка розпочинається з набранням судовим рішенням законної сили.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на стадії виконавчого провадження можлива заміна однієї сторони провадження іншою. Така заміна є прийнятною, зокрема, у правовідносинах, що допускають правонаступництво.

При цьому, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником (процесуальне правонаступництво) відбувається виключно за відповідним рішенням суду.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі №682/952/17.

В постановах Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та від 09 грудня 2015 року у справі №216/6737/14а та виконавчих листах Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2011 року на постанову Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року та від 16 лютого 2016 року на постанову Апеляційного суду Дніпропетровській області від 09 грудня 2015 року боржником є Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Як встановлено вище, з 01 квітня 2016 року відбулося припинення Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, правонаступником якого з 31 січня 2018 року стало ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Проте, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують заміну в постановах Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та від 09 грудня 2015 року №216/6737/14а відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на його правонаступника - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Крім того, суд зазначає, що відсутні також будь-які інші докази, щодо передачі Управлінням Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області постанов Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року у справі №22а-20531/11 (2а-124/2010) та від 09 грудня 2015 року №216/6737/14а для виконання відповідачем 3.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на даний час не має статусу боржника у справах №22а-20531/11 (2а-124/2010) та №216/6737/14а, а тому до ухвалення рішення Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про заміну боржника - Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на його правонаступника - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, не можливо стверджувати про протиправну бездіяльність відповідача 3 щодо виконання постанов Апеляційного суду Дніпропетровській області від 16 березня 2011 року та від 16 лютого 2016 року.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача до відповідача 3 передчасними.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведена правомірність їх поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2, ідентифікаційний код 00031101);

Пенсійний фонд України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 9; ідентифікаційний код 00035323);

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26; ідентифікаційний код 21910427).

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов