Справа № 140/2312/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/2312/21 пров. № А/857/7509/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.

позивач: не з`явився

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі № 140/2312/21 за адміністративним позовом Житлово-комунального підприємства № 3 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя в 1-й інстанції Мачульський В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено.,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

Житлово-комунальне підприємство № 3 звернулося в суд з адміністративним позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн, в межах виконавчого провадження № 62691918.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є невиконання рішення суду без поважних причин. Проте, державний виконавець не провів перевірку невиконання без поважних причин рішення у встановлений строк, оскільки позивачем вживались міри щодо виконанню рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2020 шляхом звернення з листами до ОСОБА_1 , з метою добровільного виконання рішення суду, позивач просив надати її доступ до електрощитової, що знаходиться в підвальному приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 . Однак, прохання залишилось поза увагою, а тому позивач вважає, що відсутні правові підстави для накладення штрафу за невиконання судового рішення зобов`язального характеру, яке неможливо було виконати у зв`язку з перешкоджанням його виконання ОСОБА_1 ..

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Голод Надії Петрівни про накладення на Житлово-комунальне підприємство № 3 штрафу у розмірі 5100 гривень від 09.02.2021 ВП №6296191. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь Житлово-комунального підприємства № 3 судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.

Не погодившись з прийнятим рішенням Перший відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на момент винесення постанови про накладення штрафу боржником не було надано жодних документів, що підтверджували б добровільне виконання рішення або встановлювали причини неможливості його виконання. Натомість, документи, що підтверджують спробу добровільного виконання рішення суду надійшли на адресу відділу лише 18.02.2021 за вих. №2559/18.1524, після винесення постанови про накладення штрафу.

Крім того, апелянт покликається на ту обставину, що станом на 25.03.2021 рішення суду, яким зобов`язано житлово-комунальне підприємство №3 відновити електропостачання місць загального користування (сходових кліток) в будинку АДРЕСА_1 виконано боржником без надання доступу стягувачем до електрощитової, що знаходиться в підвальному приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , про що державним виконавцем складено акт 11.03.2021 у присутності понятих.

Таким чином, апелянт вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови у державного виконавця були всі правові підстави, оскільки рішення щодо відновлення електропостачання місць загального користування (сходових кліток) в будинку №4 могло бути виконано без участі стягувача.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулась до Першого відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з заявою про примусове виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/17494/19 подавши виконавчий лист від 01.09.2020.

Постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Голод Н.П. від 07.09.2020 № 62961918 відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа, про зобов`язання ЖКП № 3 відновити електропостачання місць загального користування в будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).

09.02.2021 державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби винесла постанову про накладення на боржника ЖКП № 3 штраф на користь держави у розмірі 5100, 00 грн. (а.с.6).

Не погоджуючись з постановою про накладення штрафу позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з об`єктивних причин не виконав рішення суду, оскільки не мав доступу до підвального приміщення будинку, та не мав змоги забезпечити виконання рішення суду в цілому, шляхом відновлення електропостачання місць загального користування (сходових кліток) в будинку АДРЕСА_1 . Вказану обставину державним виконавцем не було перевірено перед прийняттям оскаржуваної постанови про накладення штрафу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №1404-VIII) визначено, шо виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

Пунктами 1, 16 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Приписами ч. 1, 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Із змісту ч. 1 ст. 75 Закону № 1404-VIII видно, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Системний аналіз вищенаведених правових норм вказує на те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин.

Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №826/14754/17.

Накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність не настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем.

Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до ст. 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №640/9234/19.

Як встановлено судом, вхід у підвальне приміщення будинку АДРЕСА_1 зачинений на навісний замок, що підтверджується фото світлиною наявною в матеріалах справи (а.с.46).

Відтак, для виконання рішення суду в частині відновлення електропостачання підприємству необхідно доступ до підвального приміщення, де знаходиться електрощитова.

При цьому, з повідомлення громадянки ОСОБА_2 від 11.03.2021 видно, що ключ від підвального приміщення в будинку АДРЕСА_1 знаходиться лише у власника квартири АДРЕСА_2 , яка нікому із жителів будинку та працівникам ЖКП №3 їх не дає (а.с.42).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач з об`єктивних причин не виконав рішення суду, оскільки не мав доступу до підвального приміщення будинку, та не мав змоги забезпечити виконання рішення суду в цілому, шляхом відновлення електропостачання місць загального користування (сходових кліток) в будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів враховує, що 15.05.2020 та 30.09.2020 Житлово-комунальне підприємство № 3 зверталось з листами до ОСОБА_1 з метою добровільного виконання рішення суду щодо надання доступу до електрощитової, що знаходиться в підвальному приміщенні в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9, 11). Проте, відповіді надано не було.

Натомість, ОСОБА_1 23.11.2020 направила до ЖКП №3 вимогу про виконання рішення суду, зазначаючи, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.09.2020 її не зобов`язували вчиняти дії по відновленню електропостачання (а.с.14).

Отже, державний виконавець зобов`язаний був провести перевірку виконання судового рішення боржником, перед прийняттям оскаржуваної постанови про накладення штрафу. Натомість державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Голод Н.П. не перевірив умови поважності невиконання судового рішення позивачем та не встановила відсутність поважних причин невиконання позивачем рішення суду та винесла оскаржувану постанову про накладення штрафу у розмірі 5100 гривень від 09.02.2021 ВП №6296191.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі № 140/2312/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням строку передбаченого п. 3 Прикінцевих положень КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 29 квітня 2021 року