Справа № 640/16395/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ № 640/16395/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

29.08.2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України (ТВМР ЗС УКРАЇНИ) про:

- визнання протиправним наказу Міністерства оборони України «Про закріплення фондів військового містечка №265 (м. Київ, 32 км Житомирського шосе)» від 04.06.2019 №276 та його скасування з моменту видання.

В обґрунтування заявлених вимог представником позивача зазначено, що оскаржуваний наказ порушує права та законні інтереси Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, яка є єдиним в Україні правонаступником майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

Правова позиція позивача зводиться до того, що Кабінет Міністрів України своєю постановою від 13.01.1995 №18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» поклав на Міністерство оборони України повноваження управління майном колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР до законодавчого визначення суб`єктів права власності на це майно. При цьому, нею не передбачено забезпечення Збройних Сил України військовим майном. З дати постановлення Верховною Радою України постанови від 04.02.1994 № 3943-ХІІ і по теперішній час законодавчо не визначено правонаступника майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

Також позивач зазначає, що не визначено і не встановлено правонаступника майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР також і рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі №18/375. Також цим рішенням суду не передбачено і забезпечення Збройних Сил України майном колишнього військово- мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

Однак, у червні 2019 року Міністерством оборони України видано наказ від 04.06.2019 № 276 «Про закріплення фондів військового містечка № 265 (м. Київ, 32 км. Житомирського шосе)» до якого увійшли об`єкти і нерухоме майно колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР - Бучанського риболовного господарства, що розташоване за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, с. Буча, вул. Лісова, 2/2.

Наведений наказ позивач вважає протиправним, з огляду на те, що він порушує права та законні інтереси Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, яка є єдиним в Україні правонаступником майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, а також, з огляду на те, що ним не визначено військові частини, за якими буде тимчасово закріплено на праві оперативного управління майно Бучанського риболовного господарства до законодавчого визначення правонаступника майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

У відповіді на відзив позивач також зазначає, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі № 18/375, ухвали Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №18/375, постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 у справі №18/375 та постанови Верховного Суду України від 18.11.2003.

Вважає, що судами неправильно застосовано положення ст.ст. 1, 4 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» до майна колективної форми власності Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, які не поширюються на майнові об`єкти підприємств, установ, організацій колективної форми власності. В резолютивній та мотивувальній частинах рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі № 18/375 не вказано місце знаходження майна, що підлягає передачі стягувачу, його найменування, докази, на підставі яких прийнято рішення та доводи, за якими господарський суд відхилив всі наявні у справі докази Товариства.

Судами, що розглядали справу №18/375, не беруться до уваги наявні у справі 12 доказів того, що майно колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР є колективною власністю, і що Товариство набуло право власності на це майно добросовісно, як правонаступник тих відокремлених підрозділів Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованих на території України, які законно володіли майном Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР на праві «виключного володіння».

Повне виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі №18/375, що зобов`язало Товариство повернути на користь Міністерства оборони України майно колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, яке з самого початку його утворення ніколи від Товариства і його відокремлених підрозділів не вибувало, і перейшло до Товариства після проголошення незалежної України як до єдиного в Україні правонаступника майна колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР вже призвело майже до банкрутства Товариства.

Таким чином станом на 31.10.2019 фактично знищено єдиного в Україні правонаступника майна колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР - Всеукраїнську громадську організацію Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.

Зазначеними документами та доказами доведено, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2010 у справі № 44/253, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2010, є незаконним і не ґрунтується на доказах, які є в матеріалах судової справи № 18/375.

Заперечуючи проти позову, відповідач Міністерство оборони України зазначає, що в рамках виконавчих проваджень № 49376838 та № 48969765 з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі №18/375 від 05.12.2002, що знаходяться на виконанні у Святошинському РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, 22.03.2019 проведено інвентаризацію та відповідно 02.04.2019 здійснено передачу зазначеного майна на користь Міноборони, про що складено відповідні акти. Вищезазначене свідчить про фактичне виконання рішення суду в частині інвентаризації та повернення на користь Міноборони Бучанського риболовецького господарства за участю сторін виконавчого провадження.

Підготовку проектів відповідних наказів Міноборони про закріплення фондів військових містечок за військовими частинами на праві оперативного управління здійснюють органи військового управління, у підпорядкуванні яких перебувають такі військові частини.

Фонди і територія військового містечка, а також земельні ділянки передаються військовим частинам на утримання і експлуатацію через квартирно-експлуатаційні органи.

Саме до компетенції Міноборони відноситься питання закріплення майна за тією чи іншою військовою частиною. Зазначений наказ видано у зв`язку з отриманням майна на виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі № 18/375 від 05.12.2002 та у відповідності до чинного законного законодавства України.

Також ухвалою Господарського суду м. Києва від 13.06.2019 по справі №18/375 відмовлено у повному обсязі у задоволенні скарги Позивача на дії старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у київській області щодо інвентаризації та передачі Бучанського риболовецького господарства на користь Міноборони.

Також рішенням Господарського суду м. Києва від 20.07.2010 по справі № 44/253, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2010, визнано недійсним перше речення п. 1.4 Статуту ТВМР України, з наступним текстом: Товариство є правонаступником майна і фінансових ресурсів (прав і обов`язків) Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованого на території України.

Питання щодо правонаступництва позивача (Товариства) досліджувалось під час розгляду вищевказаних судових справ і мають преюдиційне значення під час розгляду даної справи.

Так, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», серед іншого, постановлено:

1. Встановити, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

2. Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна.

На виконання зазначеної постанови Верховної Ради України Кабінет Міністрів України своєю постановою від 13.01.1995 № 18 «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» поклав на Міністерство оборони України повноваження управління майном колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР до законодавчого визначення суб`єктів права власності на це майно, а саме виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.12.2002 № №18/375, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003, задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна, а саме: виробничого мисливсько-риболовецького об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

Зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України повернути майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.

В рамках виконавчих проваджень №49376838 та №48969765 з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі №18/375 від 05.12.2002, що знаходяться на виконанні у Святошинському РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, 22.03.2019 проведено інвентаризацію та відповідно 02.04.2019 здійснено передачу зазначеного майна на користь Міноборони, про що складено відповідні акти.

Міністерство оборони України видало наказ «Про закріплення фондів військового містечка №265 (місто Київ, 32 км Житомирського шосе)» від 04.06.2019 №276, яким наказано:

1. Закріпити на праві оперативного управління за Київським квартирно-експлуатаційним управлінням фонди, визначені у додатку 1 до наказу;

2. Закріпити на праві оперативного управління за Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського фонди, визначені у додатку 2 до наказу;

3. Начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, начальнику гарнізону міста Київ організувати приймання до Київського квартирно-експлуатаційного управління фондів, визначених у додатку 1 до наказу;

4. Начальнику Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, начальнику гарнізону міста Київ організувати приймання до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського фондів, визначених у додатку 2 до наказу.

Наказ видано відповідно до Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 №1225 (зі змінами), Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 за №448 (зі змінами), акту державного виконавця Києво-Святошинського РВДВС ГТУЮ у Київській області від 02.04.2019 ВП №48969765 (т. 1 а.с. 146).

Відповідно до частини першої статті 78 КАС України, обставини, які учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Так, наявність рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2002 визнається учасниками справи, як і обставини його виконання.

Зокрема позивач у справі посилається на дане рішення у заявах по суті справи та долучає його копію до позовної заяви.

Окрім того, у відповіді на відзив, позивач посилається на постанову Верховного Суду України у від 18.11.2003, а також ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 по справі №18/375, якою Товариству відмовлено у задоволені скарги на дії старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Белана І.В. (залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 у справі №18/375).

В ухвалі Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 по справі №18/375 суд зазначає, що 18.11.2003 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 в частині зобов`язання провести інвентаризацію спірного майна видано відповідний наказ Господарського суду міста Києва № 18/375 (02-218/12485). 13.03.2017 видано наказ про примусове виконання рішення у справі. У квітні 2019 року відповідач у справі (боржник за наказами) звернувся до суду зі скаргою від 15.04.2019 на дії старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Суд не встановив підстав для задоволення вимог Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України у зв`язку з тим, що скаржник не навів достатніх підстав для такої процесуальної дії суду, а з фактичних обставин виконання судового рішення слідує, що боржник за наказом вчиняє дії, які жодним чином не спрямовані на дотримання конституційних норм про обов`язковість рішень суду.

Поряд із цим, судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2019 заяву Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України про перегляд судового рішення №18/375 від 05.12.2002 за нововиявленими обставинами та додані до неї документи повернуто заявнику.

Окрім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2010 у справі №44/253 визнано недійсним перше речення ч. 1 п. 1.4 Статуту товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України (нова редакція), затвердженого зі змінами позачерговою конференцією від 12.06.2008 та зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 18.09.2008 № 1587/5, з наступним текстом: Товариство є правонаступником майна і фінансових ресурсів (прав і обов`язків) Військово мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованого на території України (залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2010).

Вважаючи наказ Міністерства оборони України «Про закріплення фондів військового містечка №265 (місто Київ, 32 км Житомирського шосе)» від 04.06.2019 №276 протиправним та таким, що підлягає скасуванню з моменту видання, Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України звернулось до суду з даним позовом.

Надавши оцінку спірним правовідносинам, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що ї передбачені Конституцією та законами України.

Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначає Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України».

Відповідно до статей 3 і 8 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Кабінетом Міністрів України постановою від 04.08.2000 № 1225 затверджено Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах (Положення №1225).

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 Положення №1225 закріплення військового майна видання Міноборони актів щодо визначення належності військового майна до певних військових частин, які є підставою для його використання за цільовим та функціональним призначенням.

Міноборони як центральний орган управління Збройних Сил закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти, а також встановлює порядок зарахування (виключення) до (із) складу Військово-Морських Сил Збройних Сил кораблів та суден.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про Збройні Сили України", з метою приведення квартирно-експлуатаційного забезпечення військ у відповідність до вимог чинного законодавства, враховуючи порядок фінансування квартирно-експлуатаційного забезпечення, утримання, експлуатації та обліку фондів Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 затверджено Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (Положення №448).

Пунктом 4.4 Положення №448, фонди військових містечок закріплюються на праві оперативного управління за військовими частинами, про що видаються відповідні накази МО України.

Підготовку проектів відповідних наказів МО України про закріплення (перезакріплення) фондів військових містечок за військовими частинами на праві оперативного управління здійснюють органи військового управління, у підпорядкуванні яких перебувають такі військові частини.

Фонди і територія військового містечка, а також земельні ділянки передаються військовим частинам на утримання і експлуатацію через квартирно-експлуатаційні органи за Актом приймання (передачі) для утримання та експлуатації будівель, споруд і території військового містечка, який затверджується начальником територіального квартирно-експлуатаційного управління.

З огляду на наведене, суд не вбачає, що оскаржуваний наказ Міністерства оборони України не узгоджується із постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3943-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 №18 та рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі № 18/375, внаслідок того, що ним не визначено військові частини, за якими буде тимчасово закріплено на праві оперативного управління майно Бучанського риболовного господарства до законодавчого визначення правонаступника майна колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

Окрім того, позивач вказує, про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні судами рішень у справах № 18/375 та 44/253. За твердженням позивача судами, що розглядали справу № 18/375, не беруться до уваги наявні у справі 12 доказів того, що майно колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР є колективною власністю, і що Товариство набуло право власності на це майно добросовісно, як правонаступник тих відокремлених підрозділів Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованих на території України, які законно володіли майном Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР на праві «виключного володіння», а саме:

1. Наказ голови Центральної Ради Всеармійського мисливського товариства від 03.02.1994 № 3 (у судовій справі № 18/375, том 1).

2. Акт (розподільчий) від 03.02.1994 про перехід майна і фінансових ресурсів (прав і обов`язків) колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованого на території України, у власність Товариства військових мисливців та рибалок України як єдиного належного правонаступника (у судовій справі № 18/375, том 1).

3. Постанова Президіуму Центральної ради Всеармійського мисливського товариства від 17.02.1994 № 6 (у судовій справі № 18/375, том 1).

4. Рішення Всеармійської позачергової XV конференції Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР від 30.06.1992 (у судовій справі № 18/375, том 1).

5. Наказ від 29.08.1986 № 185 «Про заходи щодо подальшого поліпшення роботи організацій та підприємств Військово-мисливського товариства Міністерства оборони СРСР» (у судовій справі № 18/375, том 1).

6. Статут Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР. прийнятий 19.12.1990 на XIII Всеармійській конференції Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР (у судовій справі № 18/375, том 1).

7. Статут Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України прийнятий 04.03.1992 Установчою конференцією Товариства військових мисливців та рибалок України (у судовій справі № 18/375, том 1).

8. Свідоцтво про реєстрацію об`єднання громадян від 03.05.1993 № 448 (у судовій справі № 18/375, том 1).

9. Довідка Управління розквартирування військ і експлуатації фонду будівельно-квартирних органів Міністерства оборони України від 24.03.1993 № 123 (у судовій справі № 18/375, том 1).

10. Лист Міністерства юстиції України до Верховної Ради України від 05.05.1995 № 16-3-114 (у судовій справі № 18/375, том 1).

11. Лист Міністерства юстиції України до Міністра оборони України та Генерального штабу ЗС України від 03.05.1995 № 16-81-9 (у судовій справі № 18/375, том 1).

12. Лист Центральної ради Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР від 27.02.1992 № юр/327 (у судовій справі № 18/375, том 1).

Також позивач вказує, що оскільки майно колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР ніколи від Товариства і його відокремлених підрозділів не вибувало, оскільки побудоване за власні кошти, про що свідчать докази наявні в матеріалах справи № 18/375; суд не зазначає на підставі чого, чи згідно якого документу Товариство незаконно заволоділо майном колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР; доказів, що майно колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР є державною власністю.

Позивач зазначає, що всі рішення та ухвали судів у справах № 18/375, № 44/253, а також постанова Верховного Суду України від 18.11.2003 не узгоджується із висновком у статті кандидата юридичних наук, доцента кафедри господарського права і процесу Національного університету «Одеська юридична академія» ОСОБА_1 , присвячену питанню тлумачення та застосування судами положень ст. 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України»; Висновком Науково-правової експертизи, яку проведено Інститутом держави і права ім. В.М.Корецького Національної академії наук, що викладений у Рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2010 у справі № 9/195-10(27/22-09(25/157-08(10/53-07)); постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.11.2010 у справі № 9/195-10(27/22-09(25/157-08(10/53-07)).

Суд критично оцінює такі доводи позивача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Стаття 370 КАС України, визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Окрім того, частиною 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статті кандидатів юридичних наук, висновки науково-правової експертизи не є нормативно-правовими актами і не застосовуються судами, як джерела права. Не можуть ними спростовуватись висновки судових рішень, які є обов`язковими.

В даному випадку, рішенням господарського суду міста Києва від 05.12.2002 №18/375, яке за результатами перегляду судами вищих інстанцій набуло законної сили, не просто встановлено обставини. Ним вирішено конкретні позовні вимоги, рішення щодо яких наведено у резолютивній частині відповідного судового акту, що оформлено у відповідності до Господарського процесуального кодексу. Так судом зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України повернути майно.

Невизнання судом даного судового рішення, як і рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2010 у справі №44/253 є неприпустимим, з огляду на положення ст.ст. 129-1 Конституції України, 370 та 78 КАС України. Суди, що розглядають справу, зобов`язані прийняти без перевірки і доказів факти, що були встановлені раніше й набрали законної сили. Обставини визнаються встановленими в іншому судовому рішенні у випадку вказівки на відповідні факти в мотивувальній чи резолютивній частинах судового рішення.

Наведені у судових рішення обставини свідчать про те, що позивач у справі не єносієм будь-якого речового права щодо відповідного майна, а відтак його права, свободи або законні інтереси, в даному випадку, оскаржуваним рішенням Міністерства оборони України не порушено.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

Водночас, згідно частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, обґрунтованості аргументів сторін, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні, а відповідач не поніс витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246 КАС України

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак