Справа № 640/24561/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ № 640/24561/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Верховного суду України Данішевської В.І., Голови ДСА Холоднюк З.В. про визнання протиправним та скасування наказу,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач) із позовною заявою до Голови Верховного суду України Данішевської В.І., Голови ДСА Холоднюк З.В. (далі також - відповідачі), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідачів від 07.06.2019 №560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» в частині Верховного Суду України.

На думку позивача, оскаржуваний наказ видали особи, які не мали для цього законних підстав. Просить забезпечити позов шляхом зупинення оскаржуваного наказу.

Ухвалою суду від 11.01.2020 (суддя Добрянська Я.І.) відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Представником ВС на адресу суду подано відзив на заявлений адміністративний позов, в якому просять відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

Згідно розпорядження Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.09.2020 №305 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ та витягу протоколу від 16.09.2020 справу №640/24561/19 передано до розгляду судді Смолію І.В., ухвалою від 28.09.2020 року прийнято до розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2020 відмовлено у задоволені заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив.

При зверненні до суду з відповідним позовом, позивач звертає увагу на ч.3 ст. ст.147 Закону України №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», ст.21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» та абз.2 ч.10 ст.51 БК України, якими не передбачено у повноваженнях відповідачів ліквідація суду із конституційним статусом, яким є Верховний Суд України. На думку позивача, зазначені норми не містять повноважень для відповідачів щодо призначення як голови ліквідаційної комісії ВСУ та її складу, так і ліквідаційних процедур відносно ВСУ.

Також зазначає, що на даний час діяльність ВСУ відповідно до положень п.7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402 регулюються Законом України від 07.07.2010 №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів». Цей Закон втратив чинність в частині повноважень Голови ДСА України. Адже відповідно до ч.3 ст.147 Закону України №1402-VІІІ ДСА забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів. При цьому зазначає, що Конституція України не передбачає ліквідацію ВСУ, Голова ДСА України не мав повноважень видавати наказ про ліквідаційну комісію ВСУ.

Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402 (в редакції на час винесення спірного наказу, далі - Закон 1402) Державна судова адміністрація України забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів.

Частиною 5 ст.153 Закону 1402 передбачено, що Голова Державної судової адміністрації України з питань, що належать до його повноважень, видає накази.

Основним Законом закріплено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Частиною 1 статті 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що Керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно з абз. 2 ч.10 БК України у разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.

Суд зазначає, що оскільки функції Верховного Суду України як державного органу, що ліквідовано, перейшли до Верховного Суду, то забезпечення діяльності Верховного Суду України, як юридичної особи до завершення процедур ліквідації цієї юридичної особи здійснюється в межах видатків, передбачених Верховному Суду. При цьому, відповідно до п.1 ч.2 ст.22 БК України головним розпорядником бюджетних коштів є Верховний Суд.

Вище зазначене не заперечується сторонами.

Оскільки фінансування діяльності ВСУ як юридичної особи у процедурі ліквідації здійснюється Верховним Судом, то зазначене вимагає погодження складу ліквідаційної комісії з боку Верховного Суду, який і здійснює фінансування діяльності ліквідаційної комісії. При цьому, відповідно до ст.39 Закону 1402 Верховний Суд очолює Голова Верховного Суду; Голова Верховного Суду представляє Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України у зносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також із судовими органами інших держав та міжнародними організаціями.

Щодо посилання позивача на положення п.7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1402, необхідно зазначити, що відповідно до п.7 розділу ХІІ з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Зазначеною нормою не скасовано та не обмежено дію ч.3 ст.147 Закону 1402, відповідно до якої ДСА забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів.

При цьому, з дня початку роботи Верховного Суду як ВСУ так і всі вищі суди припиняють свою діяльність. Із зазначеної дати суди автоматично ліквідуються як органи судової влади у зв`язку з припиненням їх повноважень та розпочинають процедуру ліквідації.

Також позивач зазначає, що призначенням чергового голови ліквідаційної комісії неуповноваженими особами, незаконне створення ліквідаційної комісії призвело, на її думку, порушення її прав, як судді ВСУ, на здійснення правосуддя з 15.12.2017. З тих же причин, на її думку, вона позбавлена права на отримання суддівської винагороди у встановлений законом спосіб з липня 2018 року.

В даному випадку суд зазначає, що спірний наказ ніяким чином не може відновити права позивача в наведеній частині, право судді на отримання суддівської винагороди не залежить від того, кого саме призначено до складу ліквідаційної комісії ВСУ як юридичної особи. Така винагорода має сплачуватися незалежно від того, хто саме входить до складу ліквідаційної комісії ВСУ, тому призначення того чи іншого персонального складу ліквідаційної комісії не може порушити прав чи інтересів позивача.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

Отже, згідно наведеного, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Крім того, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення має тягнути за собою відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Проте позивачем не надано обґрунтувань того, що обраний ним спосіб захисту є ефективним та спрямованим на відновлення його порушених прав.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного та системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат також відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені адміністративного позову.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій