Справа № 522/5658/17
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/5658/17
Провадження № 2-а/522/26/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності неправомірними та заборону вчиняти певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності неправомірними, заборону вчиняти певні дії, відповідно до якої позивач просила:

1.Визнати дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст. 118-122 Земельного кодексу України, які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме:

а) під час розгляду чотирьох заяв позивача «про бажання приватизувати свою земельну ділянку» Одеська міська рада зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) на сесії Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст. 188-122 ЗК України. Станом на теперішній час Одеською міською радою відповідного рішення не прийнято;

б) під час розгляду заяв інших членів ДБК «Знамя» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , також інших 99 членів ДБК «Знамя» Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.. 188-122 ЗК України;

в) щодо невиконання Одеською міською радою рішень Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року (судді ОСОБА_5 ) та від 05.02.2014 року (судді ОСОБА_6 ).

2. Визнати, що такі умисні та незаконні дії Одеської міської ради є умисним проявом сепаратизму з боку Одеської міської ради, тобто є умисною відмовою Одеської міської ради виконати ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст. 118-122 ЗК України на усій території міста Одеси протягом 18 років існування самостійної України.

3. Заборонити Одеській міській раді здійснювати дії, не передбачені законом та Конституцією України, що порушують ст. 14, 41,19 Конституції України та ст. 118-122 ЗК України, а саме: зобов`язати Одеську міську раду рішенням суду розглядати заяви громадян «бажання приватизувати свою земельну ділянку» за законом - у порядку ст. 118-122 ЗК України. Тобто зобов`язати Одеську міську раду на заяви громадян приймати рішення Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» і тільки після цього розробляти технічну документацію, та тільки після розробки технічної документації приймати рішення Одеської міської ради «про відведення земельної ділянки у приватну власність.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала про те, що з 1998 року Одеська міська рада не розглядає її клопотання про «бажання отримати у приватну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ». На момент звернення із цим позовом порушене у заявах позивача питання не вирішено.

Поряд з цим, позивач зазначає, що інші члени ДБК «Знамя» отримали земельні ділянки у приватну власність, що свідчить про незаконність дій суб`єкта владних повноважень.

Одеська міська рада заперечувала щодо задоволення позовних вимог та зазначала про їх безпідставність, оскільки відповідно до положень Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» остання діє в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством.

Також, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказував на те, що позивачем не наведено достатніх доказів протиправності поведінки органу місцевого самоврядування, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 у цій справі.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа булла розподілена на суддю ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 27.03.2017 року провадження у справі було відкрито.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 12.04.2018 №1093/0/15-18 про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_7 ОСОБА_8 , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Дана справа була передана на розгляд судді Домусчі Л.В.

Ухвалою суду від 22.06.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 06.07.2018 року.

Ухвалою суду від 06.07.2018 року закрито провадження у частині позовних вимог про визнання дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними, а саме:

а) під час розгляду чотирьох заяв позивача «про бажання приватизувати свою земельну ділянку» Одеська міська рада зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) на сесії Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст.ст.188-122 ЗК України. Станом на теперішній час Одеською міською радою відповідного рішення не прийнято;

в) щодо невиконання Одеською міською радою рішень Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року (суддіТерьохіна С.Є.) та від 05.02.2014 року (судді Суворової О.В.).

Ухвалою суду від 06.07.2018 року по справі підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті на 17.10.2018 року.

Розгляд справи неодноразово відкладався (17.10.2018 року, 11.12.2018 року).

Ухвалою суду від 31.01.2019 року позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2019 року вищевказану ухвалу суду від 31.01.2019 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Розгляд справи було призначено на 21.05.2019 року.

21.05.2019 року розгляд справи відкладений у зв`язку з неявкою сторони відповідача.

05.06.2019 року до суду надійшло клопотання позивачки, згідно якого просила зупинити провадження у справі для надання сторонам у справі часу для примирення до 01.09.2019 року.

Сторони у судове засідання 05.06.2019 року не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачка та представник відповідача просили питання щодо зупинення провадження у справі розглядати за їх відсутності.

Ухвалою суду від 05.06.2019 року провадження у справі зупинено до 01.09.2019 року для примирення сторін. 17.09.2019 року у судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Ухвалою суду від 17.09.2019 року провадження у справі було зупинено до 04.02.2020 року для примирення сторін з аналогічних підстав. У судове засідання 04.02.2020 року з`явився представник відповідача Голуб А.С. У результаті засідання було вирішено оголосити перерву по справі до 04.03.2020 року.

04.03.2020 року до суду надійшло два клопотання від представника відповідача Голуб А.С. та позивача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі для надання сторонам часу для примирення.

Ухвалою суду від 05.03.2020 року провадження у справі зупинено до 27.07.2020 року для примирення сторін.

До суду 23.07.2020 року надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від представника відповідача Голуб А.С.,яке обґрунтовано з посиланням на можливе врегулювання спірних відносин мирним шляхом та подальше виконання умов мирової угоди від 06.05.2020 року.

Ухвалою суду від 24.07.2020 року провадження у справі було зупинено до 30.11.2020 року.

02.03.2021 року у зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 22.04.2021р.

У судове засідання, призначене на 22.04.2021 року, сторони не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, позивачка не повідомила про причини неявки

Від представника відповідача Голуб А.С. надійшло клопотання про проведення судового засідання за її відсутності, де представник також зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Від позивача на адресу суду жодних заяв не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що з 1998 року ОСОБА_1 зверталася до Одеської міської ради із чотирма заявами про «бажання отримати у приватну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року у справі № 2-4126/04 Одеську міську раду зобов`язано в установленому законом порядку розглянути питання про передачу у приватну власність громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки під АДРЕСА_2 , та при позитивному рішенні видати громадянці ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Також суд встановив, що іншим членам ДБК «Знамя», які є сусідами ОСОБА_1 , рішеннями Одеської міської ради надано у власність земельні ділянки, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

З урахуванням ухвали суду про закриття провадження у справі від 06.07.2018 року ОСОБА_1 просить суд, зокрема, визнати дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень Одеської міської ради незаконними в частині умисного порушення Одеською міською радою ст. 19, 14, 51 Конституції України та ст. 118-122 Земельного кодексу України, які зобов`язують міську раду діяти на підставі та в межах власних повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, а саме під час розгляду заяв інших членів ДБК «Знамя» суміжних землекористувачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , також інших 99 членів ДБК «Знамя» Одеська міська рада також зобов`язана була прийняти рішення (але не прийняла) Одеської міської ради «про надання дозволу чи мотивованої відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», у спосіб, визначений ст. 188-122 ЗК України

У той же час, суд зауважує, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не наводить жодного пояснення того, яким чином дії органу місцевого самоврядування, вчинені під час прийняття щодо третіх осіб рішень, безпосередньо порушують її права та інтереси, що фактично вказує на відсутність порушеного права позивача, за захистом якого ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що для того, щоб заявник міг вважатися потерпілим у певній ситуації, він повинен представити обґрунтовані переконливі докази можливості виникнення порушення, наслідки якого він відчуває особисто на собі; самі лише підозри чи припущення не є достатніми у цьому випадку (справи «SenatorLinesGmbH проти 15 держав Європейського Союзу», FederationchretiennedestemoinsdeJehovahdeFrance проти Франції»).

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами має довести саме позивач.

Як вбачається з правових позицій Верховного Суду, викладених, зокрема, у рішеннях від 01.02.2018 року у справі № 800/502/17 (800/659/16) та від 08.02.2018 року у справі № 800/191/17, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У наведених рішеннях Верховний Суд також зауважив, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Крім того, Верховний Суду своїх постановах (зокрема, але не виключно) від 24.04.2018 року у справі № 167/592/17, від 23.10.2018 року у справі № 686/2818/15-а, від 19.06.2018 року у справі №805/2979/17-а, від 03.04.2018 року у справі № 592/11328/17 вказує, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами має довести саме позивач.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Між тим, у своїй постанові від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17 Верховний Суд, розглянувши справу за позовом фізичної особи до міської ради про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо надання пільг зі сплати земельного податку, тобто, рішення, яке не застосовувалось безпосередньо до позивача, зазначив, що заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

При цьому, Верховний Суд акцентував увагу на тому, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскарженого рішення не мають самостійного правового значення.

У той же час, судом встановлено, що позивач звернулася до суду, стверджуючи про порушення свого права діями Одеської міської ради, не наводячи належних та допустимих доказів на підтвердження викладеної у позовній заяві позиції. Водночас, суд зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях виходячи з приписів процесуального закону.

З огляду на зазначене, суд наголошує, що вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Проте, матеріали цієї справи не містять достатніх доказів порушення діями органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішень із земельних питань стосовно третіх осіб прав позивача у цій справі, що з огляду на норми чинного законодавства та актуальну судову практику є достатньою підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги ОСОБА_1 .

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що у даній справі позивачем не оскаржуються безпосередньо рішення Одеської міської ради, якими вирішено передати у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельні ділянки.

У той же час, суд також не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання дії Одеської міської ради умисним проявом сепаратизму з боку Одеської міської ради, тобто є умисною відмовою Одеської міської ради виконати ст. 14, 41, 19 Конституції України та ст. 118-122 ЗК України на усій території міста Одеси протягом 18 років існування самостійної України.

З огляду на зміст позовної заяви, ОСОБА_1 наводить чисельні статті Конституції України, а також Земельного кодексу України, проте не зазначає, яким чином та при яких умовах відповідачем допущено порушення таких положень законодавства.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У той же час, суд зауважує, що матеріали позовної заяви не містять відомостей щодо того, яким чином наведені положення чинного законодавства стосуються спірних правовідносин у цій справі, а також у чому виразилося порушення органом місцевого самоврядування наведених вище приписів.

Окремо суд зазначає, що норми чинного законодавства не містять визначення поняттю «сепаратизм», при цьому у Юридичній енциклопедії зазначено, що сепаратизм це прагнення до відокремлення, відособлення; рух за відділення частини держави й створення нової держави або рух за автономію для частини державної території.

Поряд з цим, сепаратизм також визначають як політику і практику відокремлення, відділення частини території (сецесії) держави з метою створення суверенної держави, дезінтеграцію країни, переходу до складу іншої держави (іредентизм) чи набуття статусу дуже широкої автономії.

У той же час, судом не вбачається зв`язку між вказаним вище поняттям та правовою природою спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та Одеською міською радою, з огляду на що така позовна вимога позивача не підлягає задоволенню.

Крім того, на думку суду, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про заборону Одеській міській раді здійснювати дії, не передбачені законом та Конституцією України, що порушують ст. 14, 41,19 Конституції України та ст. 118-122 ЗК України, а саме: зобов`язання Одеську міську раду рішенням суду розглядати заяви громадян «бажання приватизувати свою земельну ділянку» за законом - у порядку ст. 118-122 ЗК України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, що кореспондується з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Згідно з ст. 2 Регламенту Одеської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 11.11.2015 року № 1VII, Одеська міська рада діє на основі Конституції України, Європейської хартії місцевого самоврядування, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про місцеві вибори», «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», цього Регламенту, Положення про постійні комісії Одеської міської ради, інших нормативно-правових актів України і ради.

Діяльність ради здійснюється на принципах верховенства права і законності, гласності, колегіальності, підзвітності та відповідальності перед територіальною громадою міста Одеси.

Поряд з цим, чинними нормами земельного законодавства встановлено чіткий порядок, якого має дотримуватись орган місцевого самоврядування при передачі земельних ділянок у власність громадянам.

При цьому, приймаючи рішення про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, Одеська міська рада діє на підставі та у межах повноважень та у спосіб, встановлені законодавством.

У той же час, ОСОБА_1 звертається до суду із позовною вимогою до Одеської міської ради, яка є прямим втручанням у її дискреційні повноваження.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим.

При цьому, Вищий адміністративний суд України у постанові від 28.07.2015 року у справі № 566/1915/13 зазначив, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Таким чином, заборона Одеській міській раді здійснювати певні дії є втручанням у її дискреційні повноваження, що додатково свідчить про безпідставність такої вимоги та про неможливість її задоволення.

Крім того, вимога позивача про зобов`язання Одеську міську раду розглядати відповідні заяви у порядку, передбаченому ст.ст. 118-122 Земельного кодексу України є необґрунтованою та не підлягає задоволенню ще й тому, що відповідний обов`язок вже закріплено Конституцією України та Законами України, та додаткового зобов`язання рішенням суду не потребує.

З огляду а викладене, суд не знайшов підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про заборону вчиняти певні дії.

Крім того судом встановлено, що рішенням Одеської міської ради №4725-VII від 12.05.2019р. «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, суд не приймає доводи позивача щодо невиконання відповідачем у справі судових рішень у інших судових справах, оскільки контроль за виконанням судового рішення здійснюється у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України та не потребує звернення із новою позовною заявою, направленою на виконання такого судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради в повному обсязі.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 р., серія А, №303-А, п.29).

На підставі викладеного, керуючись ст. 2,-14, 19-20, 22, 44, 46, 72-77, 118, 139, 162, 205, 227-228, ст.229, 241-246, 250, 286, 294 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дій, бездіяльності неправомірними та заборону вчиняти певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк після проголошення рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено 30.04.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.