Справа № 640/22627/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року м. Київ № 640/22627/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого господарського суду України, Державної казначейської служби України

про визнання порушення права та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вищого господарського суду України, Державної казначейської служби України, в якому просив:

- визнати порушення державою Україна в особі Вищого господарського суду України права позивача на отримання суддівської винагороди у період з 01.01.2014 року по 01.12.2018 року в сумі 2395882, 86 грн. внаслідок застосування норм ЗУ від 07.07.2010р. № 2453-УІ, які визнані рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018р. № 11-р/2018 неконституційними;

- стягнути з державного бюджету України на його користь 2 395 882, 86 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, завданої законом, що визнаний неконституційним;

- стягнути з державного бюджету України на його користь 100000, 00 грн. моральної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ (далі - Закон №2453-VІ) у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ (далі - Закон №192-VІІІ). Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року; - 15 мінімальних заробітних плат», що, на думку позивача свідчить про те, що починаючи з 1 січня 2014 року йому неправильно нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода (не виплачувалась в повному обсязі).

Оскільки в період дії неконституційного акту з 1 січня 2014 року позивач працював суддею Вищого господарського суду України і отримував суддівську винагороду в незаконно обмеженому розмірі, та, як наслідок, за цей період поніс збитки, а отже, ця сума підлягає відшкодуванню на підставі статті 56 та частини третьої статті 152 Конституції України. Також, зазначає, що внаслідок прийняття Закону, який в подальшому визнаний неконституційним, позивачу виплачувалась суддівська винагорода у значно меншому розмір, що викликало у останнього сильні психоемоційні хвилювання, з огляду на що просить стягнути на його користь моральну шкоду.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що у період з 01.01.2014р. по 01.12.2018р. суддівська винагорода виплачувалась у розмірі визначеному законодавством чинним на дату виплати, що не заперечується позивачем, водночас, подальше прийняття Рішення Конституційним Судом від 04.12.2018р. № 11-рп/2018 не впливає на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки правовідносини виникли до прийняття вказаного рішення. Таким чином, враховуючи те, що положення

ч. 3, 10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. № 192-VIII, втратили чинність саме 04.12.2018р., то нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватись з 04.12.2018р. З огляду на вищевикладене вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , наказом Вищого господарського суду України від 20.10.2008р. № 744-к відповідно до постанови Верховної Ради України від 25.09.2008р. № 579-У1 зарахований на посаду судді Вищого господарського суду України з 21.10.2008р.

При цьому, з липня 2010 року суддівська винагорода регулювалась статтею 129 Закону №2435-VІ. Цією статтею у її первинній редакції було закріплено порядок визначення суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 3 цієї статті у її первинній редакції, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

В подальшому, Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року №716-VII (далі - Закон №716-VII) посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, Законом №716 було виключено положення, яке з 1 січня 2014 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VІІІ з частини третьої статті 129 Закону №2453-VІ виключено положення, яке з 1 січня 2015 року встановлювало посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Тобто, оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 4 грудня 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону №2453-VІ у редакції Закону №192-VIII щодо обмеження розміру посадового окладу судді 10-ма мінімальними заробітними платами. Визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року -15 мінімальних заробітних плат».

За період з 1 січня 2014 року по 01 грудня 2018 року позивачу нараховано і виплачено суддівську винагороду, визначену, виходячи з посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Позивач вважаючи, що державою Україна в особі Вищого господарського суду України порушено його права шляхом незаконного обмеження суддівської винагороди, внаслідок чого останній за період з 1 січня 2014 року по 01 грудня 2018 року отримав матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає стягненню в судовому порядку на підставі ст. 152 Конституції України, звернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві просить суд визнати право порушеним, стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну та моральну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним.

Підставою, що спонукала позивача звернутися до суду з цим позовом, було заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди у виді недоотриманої ним суддівської винагороди, внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційних Законів щодо зменшення посадових окладів суддів.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді недоотриманої частини суддівської винагороди за період з 1 січня 2014 року по 01 грудня 2018 року, коли позивач працював суддею Вищого господарського суду України, тобто перебував на публічній службі.

Відповідно до частини першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами.

Позивач, як зазначалось, просив суд відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми суддівської винагороди, що, на його думку, і є матеріальною та моральною шкодою.

Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник за аналогічних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, зокрема, таке.

У вказаній справі, позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, перш за все, зумовлений тим, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.

Враховуючи наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, а також незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з виплатою позивачу суддівської винагороди у розмірі, меншому ніж він сподівався.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що цей спір не є спором про відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, та не вдається до аналізу фактичних обставин справи в поєднанні з законодавством, що регулює питання відшкодування завданої шкоди.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання за ним права та стягнення коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги саме через призму понесення ним збитків у вигляді матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з визнанням неконституційним положень частини третьої статті 133 Закону №2453-VІ та просив стягнути кошти на відшкодування такої шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України.

При цьому, ні в позовній заяві, ні в інших заявах по суті справи позивач не ставив під сумнів відповідність отриманої ним суддівської винагороди за період з 1 січня 2014 року по 01 грудня 2018 року положенням законодавства, що було чинним на той час та регулювало розмір її виплати, тобто не оспорював розмір отриманої суддівської винагороди в контексті невідповідності такого встановленому законодавством, що було чинним у зазначений період.

За таких обставин, у суду відсутні підстави на перевірку зазначених обставин (відповідність отриманої позивачем суддівської винагороди за період з 1 січня 2014 року по 01 грудня 2018 року положенням законодавства, чинного в цей період) з метою захисту його порушеного права.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 11.02.2021р. у справі № 120/2112/19-а, адміністративне провадження № К/9901/18384/20 та від 12.04.2021р. у справі № 560/2065/19, адміністративне провадження №К/9901/7010/20.

З огляду на вищевикладене, також н підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з державного бюджету України на користь позивача 100 000, 00 грн. моральної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська