Справа № 302/352/19
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2021 року м. Ужгород№ 302/352/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.,

при секретарі судового засідання Попович М.М.,

за участі:

позивачі не з`явилися,

представник позивачів не з`явився,

представник відповідача не з`явився,

третя особа не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Міжгірського районного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Пилипецької сільської ради Міжгірського району, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення №36 Пилипецької сільської ради від 07 листопада 2018 року.

Позовні вимоги мотивовані наступним. 07 листопада 2018 року Пилипецькою сільською радою Міжгірського району пленарному засіданні прийняла рішення за № 36, на підставі якого надала дозвіл гр. ОСОБА_4 , жительці АДРЕСА_1 , на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок ур. «Біля будинку» площею 0,01 га, у межах населеного пункту с. Пилипець для індивідуального гаражного будівництва. Позивачі вважають що, рішення № 36 Пилипецької сільської ради від 07 листопада 2018 року прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, яке регулює питання передання земельної ділянки у власність, цільового призначення земель, основ містобудування та містобудівної діяльності, і одночасно цим рішенням порушено охоронюваний інтерес позивачів.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Пилипецької сільської ради Міжгірського району, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення №36 Пилипецької сільської ради від 07 листопада 2018 року передано до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Адміністративна справа №302/352/19 до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшла 15.04.2019 року (вх.№4999, 15.04.2019 року).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

03 червня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач зазначає, що ознайомившись зі змістом позовної заяви, вважає, що заявлені вимоги позивачів є безпідставними, надуманими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання віднесені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими законами до їх відання та вирішують відповідно до закону питання про регулювання земельних відносин. Так, 07 листопада 2018 року на черговому пленарному засіданні Пилипецької сільської ради було прийнято рішення №36 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки». Таке рішення прийнято відповідно до чинного законодавства України, в межах повноважень та компетенції сільської ради. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

18 червня 2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову. ОСОБА_4 зазначає, що відповідно до законодавства України нею не порушено жодних норм і вона використовує власне право на земельну ділянку в порядку Законів України. При цьому, на дану земельну ділянку ще не встановлювались межові знаки, Державний акт на земельну ділянку не виготовлено. Окрім того вказує, що суміжних землекористувачів немає, так як між земельною ділянкою ОСОБА_1 та її ділянкою залишається полоса земельної ділянки завширшки більше метра, і всі навколишні землі відносяться до земель Пилипецької сільської ради, тому з позивачами спільних меж земельної ділянки у третьої особи немає. Вказує, що дану земельну ділянку використовує вже більше 20 років та на ній розміщені альтанка та господарські будівлі, які належать їй. Просить відмовити у задоволенні позову.

18 червня 2019 року представником позивачів було подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив останній зазначає, що лише співвласники багатоквартирного будинку, який розміщений на земельній ділянці мають право розпорядитись цією земельною ділянкою, а не орган місцевого самоврядування без врахування думки всіх співвласників. За таких обставин, рішення №36 Пилипецької сільської ради від 07.11.2018 року є незаконним і суперечить нормам законодавства України.

03 липня 2019 року від представника позивачів до суду надійшла відповідь на пояснення третьої особи щодо позову. Представник позивачів вважає, що всім власникам квартир необхідно провести приватизацію всієї земельної ділянки, що виділена колгоспом ім. Леніна в 1977 році під забудову і потім розділити її рівними частинами між власниками, взявши до уваги ті ділянки земельних ділянок, які ними використовуються, чи є вже забудованими.

Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Сторони явку своїх представників в судове засідання не забезпечили.

В матеріалах справи міститься заява від представника позивачів про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, проте таким до суду подано клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача за наявними у адміністративній справі матеріалами та доказами.

Третя особа не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься заява від останньої про розгляд справи без її участі. Просить відмовити у задоволенні позову.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не належить до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.10.2018 року гр. ОСОБА_4 звернулась до Пилипецької сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення та складання проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки для будівництва гаражу орієнтовною площею 0,01 га на прибудинковій території, АДРЕСА_2 .

Рішенням Пилипецької сільської ради Міжгірського району двадцять першої сесії сьомого скликання №36 від 07 листопада 2018 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою земельної ділянки» надано дозвіл ОСОБА_4 , жительці АДРЕСА_1 , на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок в ур. «Біля будинку» площею 0,01 га, у межах населеного пункту с. Пилипець для індивідуального гаражного будівництва.

Позивачі, вважаючи таке рішення Пилипецької сільської ради Міжгірського району протиправним, звернулися з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Вирішуючи даний адміністративний спір, суд керується положеннями Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує приписи законів та нормативно-правових актів в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зокрема: Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III, Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі, також Закон №280). У спірних правовідносинах суд також застосовує нормативні акти органу місцевого самоврядування, які чинні в момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пунктами 1, 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження регламенту ради; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частинами 1, 5, 14 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць. Не пізніш як на другій сесії затверджується регламент роботи відповідної ради, а також положення про постійні комісії ради.

Згідно з приписами частин 1, 2, 3, 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною закону. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України (надалі - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 Земельного кодексу України регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За приписами ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно зі ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами (ст. 40 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 42 ЗК України).

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації (ч.ч. 3, 4 ст. 42 ЗК України).

Відповідно до пункту б) частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом «д» частини 1 статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного Кодексу України, відповідно до частини 6 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України) та затверджується у порядку передбаченому ч. 9 ст. 118 ЗК України.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 Земельного Кодексу України.

Так, ч. 1 ст. 122 ЗК України передбачає, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Системний аналіз наведених вище норм ЗК України дає підстави для висновку, що орган місцевого самоврядувавння передає у власність земельні ділянки громадянам для будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації. У свою чергу земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління регулює Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII (далі Закон № 417-VIII).

Статтею 1 Закону № 417-VIII визначено терміни, які у ньому вживаються:

- прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;

- співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;

- спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 417-VIII спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, із аналізу норм Закону № 417-VIII слідує, що співвласники багатоквартирного будинку мають право на отримання безоплатно у власність або в постійне користування прибудинкову територію, яка є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку.

Разом з цим, спільне майно багатоквартирного будинку, в тому числі прибудинкова територія, не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що співвласники багатоквартирного будинку не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна, оскільки таке майно не може бути поділене між ними. Натомість, співвласники вправі здійснювати вільне користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників (п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону № 417-VIII), а також зобов`язані використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням та додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм (п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 7 Закону № 417-VIII).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 417-VIII реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом витребовувались від Пилипецької сільської ради Міжгірського району докази, а саме: оригінал генерального плану с. Пилипець урочища «Біля Будинку» та оригінал поземельної книги Пилипецької сільської ради (землі, які рахуються за багатоквартирним житловим будинком АДРЕСА_2 , та урочищем «Біля Будинку») для огляду в судовому засіданні.

Оглянувши оригінал генерального плану с. Пилипець урочища «Біля Будинку» та оригінал поземельної книги Пилипецької сільської ради (землі, які рахуються за багатоквартирним житловим будинком АДРЕСА_2 , та урочищем «Біля Будинку»), суд встановив, що спірна земля відноситься до земель комунальної власності. Крім того, представником позивачів не заперечується, що, так, у позивачів виникло право користування земельною ділянкою на якій побудований багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 , а не право власності, оскільки земельна ділянка не була приватизована ними. Отже, земельна ділянка під багатоквартирним будинком залишається не приватизованою та відноситься до земель комунальної власності.

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року було витребувано від Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області інформацію щодо правового статусу земельної ділянки, передбаченої до відведення згідно з Рішенням Пилипецької сільської ради Міжгірського району двадцять першої сесії сьомого скликання №36 від 07.11.2018 року "Про надання дозволу на складання проекту землеустрою земельної ділянки" відповідно до картографічних матеріалів, наявних у проекті землеустрою, а також іншої наявної інформації у відділі.

Відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів, надано суду інформацію відділу у Міжгірському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 07.04.2021 року за №32-7-0.22-33/107-21 щодо правового статусу земельної ділянки, згідно з якою: вказані землі розташовані в межах населеного пункту с. Пилипець; форма власності - комунальна; категорія земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення та вид використання - землі, які використовуються для розміщення житлової забудови та для розміщення громадських будівель і споруд; відомості про перебування вказаної землі у власності або користуванні громадян чи юридичних осіб - відсутні.

Як встановлено судом, Пилипецькою сільською радою проект розподілу території кварталу на території якої знаходиться спірна земельна ділянка не розроблявся та не затверджувався, прибудинкова територія у спільне користування власників квартир будинку с. Пилипець, урочище «Біля будинку» не передавалась, відповідна землевпорядна документація та правовстановлюючі документи на земельну ділянку за адресою с. Пилипець, урочище «Біля будинку» не розроблялись, межі земельної ділянки по с. Пилипець, урочище «Біля будинку» в натурі не встановлювались із врахуванням норм статті 1 Закону України №417-VIII, зокрема містобудівна документація та документація із землеустрою щодо встановлення прибудинкової території багатоквартирного будинку відсутня.

Відповідно до ст. 79-1 Земельного Кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності (ч.2 ст. 79-1 ЗКУ).

Докази, які би спростовували вищезаначене, сторонами не надано.

Тобто на даний час земельна ділянка, яку третя особа має намір отримати у власність для будівництва індивідуального гаража, не сформована та належить до комунальної власності. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019, ОСОБА_1 (позивач 1) рішенням органу місцевого самоврядування від 08.10.2009 21 сесії 5 скликання №945 отримала у приватну власність земельну ділянку 0,0076 га із земель житлової та громадської забудови для індивідуального гаражного будівництва (державний акт від 04.08.2010 року ЯН 902914), за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, с. Пилипець, б/н, що не заперечується представником позивачів.

Отже, як позивачі, так і третя особа мають право на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою для подальшого отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, передбачених нормами статей 118, 121 ЗКУ.

Зі змісту рішення від 07.11.2018 № 36 слідує, що гр. ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га за адресою: с. Пилипець, урочище «Біля будинку» для будівництва індивідуального гаражу, із земель комунальної власності житлової та громадської забудови Пилипецької сільської ради.

Суд відмічає, що позивачі не довели та не підтвердили належними і допустимими доказами того, що рішенням від 07.11.2018 № 36 наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою ОСОБА_4 на земельну ділянку, що належить до приватизованих земель або до земель, які відводити у власність заборонено.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.11.2018 року у справі №826/5735/16 отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб`єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.

Відтак, приймаючи рішення 07.11.2018 № 36 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідач, діяв відповідно до пунктів 2-8 ч. 3 ст. 2 КАС України, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно та розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки розмір земельної ділянки, яка являється прибудинковою територію даного багатоквартирного будинку на момент розгляду справи не встановлено і не виготовлена проектна документація, та не була передана в користування для обслуговування мешканцям багатоквартирного житлового будинку, розташованого в с. Пилипець, урочище «Біля будинку», тому вона являється власністю Пилипецької територіальної громади в особі Пилипецької сільської ради. Враховуючи вищезазначене суд вважає, що при прийняті оскаржуваного рішення сесії відповідачем не було порушено порядок його прийняття, відповідач діяв в межах своєї компетенції, тому підстав про визнання противоправним та скасування рішення Пилипецької сільської ради Міжгірського району №36 від 07.11.2018 року не має, а заявлений позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30 квітня 2021 року.

СуддяЯ. М. Калинич