Справа № 240/748/21
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
29 квітня 2021 року м. Житомир справа № 240/748/21
категорія 105000000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконною бездіяльності , зобов`язання зняти арешт з усього майна,
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про:
визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не знятті арешту з майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , іпн № НОМЕР_2 ) у виконавчому провадженні № 48634563;
зобов`язання відповідача зняти арешт з всього майна з майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , іпн № НОМЕР_2 ), у тому числі з грошових коштів, що знаходяться на рахунках в АТ"УкрСиббанк" та ПАТ КБ "Приват Банк".
В якості підстав позову зазначено, що на виконанні Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні перебувало виконавче провадження №31672747 за виконавчим листом №6-2102, виданого 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «Ерсте банк». В ході здійснення вказаного виконавчого провадження 14.03.2012 старшим державним виконавцем відділу ДВС Суворовського районного управління юстиції у місті Херсон Гора А. В., було накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_1 11.06.2014 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С. Ю. виконавчий лист № 6-2102, виданий 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, у виконавчому провадженні № 31672747 після часткового виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (закон № 606-ХІУ від 21.04,1999) повернуто стягувачу. В подальшому постановою державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.11.2015 при примусовому виконанні виконавчого листа №6-2102/11, виданого 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва було накладено арешт на кошти позивача, що містяться на рахунках в АТ"УкрСиббанк" та ПАТ КБ "Приват Банк", разом з тим 05.04.2016 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а матеріали провадження були знищені за закінченням терміну зберігання. Інших відкритих виконавчих проваджень на виконанні у відповідача немає, а строк пред`явлення виконавчого документа закінчився. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою зняти арешт з майна, проте останнім, на думку позивача, у задоволенні заяви протиправно відмовлено.
Ухвалою суду від 18.02.2021 р. відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відкрите судове засідання призначене на 1 березня 2021 року на 11:00.
1 березня 2021 в судовому засіданні справа не слухалась, в зв`язку з неявкою представника відповідача. Наступне судове засідання призначене на 15.03.21 о 15:00.
11.03.21 на адресу суду надійшов відзив в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, зокрема, що 29.12.2021 позивач звернувся до нього з заявою про зняття арешту з майна, в задоволенні якої ОСОБА_1 було відмовлено, з огляду на відсутність правових підстав визначених ЗУ "Про виконавче провадження". Також вказав, що оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може звертатись з позовом про зняття арешту з майна, оскільки передбачений інший спосіб судового захисту.
15.03.2021 в судовому засіданні оголошено перерву, у зв`язку з необхідністю ознайомлення з відзивом представнику позивача. Наступне судове засідання призначене на 22.03.2021 на 14:00.
22.03.2021 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача, в порядку письмового провадження.
22.03.2021 в засіданні суду судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання.
Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, судом встановлено наступні обставини.
На виконанні Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні перебувало виконавче провадження №31672747 за виконавчим листом №6-2102, виданого 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «Ерсте банк».
В ході здійснення вказаного виконавчого провадження 14.03.2012 старшим державним виконавцем відділу ДВС Суворовського районного управління юстиції у місті Херсон Гора А. В., було накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_1 .
В подальшому, постановою державного виконавця від 14.03.2013 матеріали виконавчого провадження № 31672747 передано до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області.
Відповідно до постанов державного виконавця від 19.08.2013 із боржника ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій.
11.06.2014 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьякова С. Ю. виконавчий лист № 6-2102, виданий 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, у виконавчому провадженні № 31672747 після часткового виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (закон № 606-ХІУ від 21.04.1999) повернуто стягувачу.
В листопаді 2020 ОСОБА_1 стало відомо, що на його рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» накладено арешт постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні від 05.11.2015 при примусовому виконанні виконавчого листа № 6-2102/11, виданого 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва у виконавчому провадженні за № 48634563.
З метою отримання інформації щодо виконавчого провадження № 48634563 та підстав вказаного арешту 09.12.2020 до Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено адвокатський запит.
За результатами розгляду вказаного запиту Відділом надано відповідь, згідно якої 05.04.2016 державним виконавцем прийнято рішення про повернення виконавчого документу у даному виконавчому провадженні на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). Під час повернення виконавчого документа арешт з майна та рахунків ОСОБА_1 знятий не був. Крім того, станом на сьогодні виконавче провадження № 48634563 знищено та на теперішній час на виконанні відділу не перебуває виконавчих проваджень по яких боржником виступає ОСОБА_1
14.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про скасування арешту майна у закінченому виконавчому провадженні.
Не погодившись з вказаною позицією відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду.
Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на момент винесення спірної постанови визначалися Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).
За змістом статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - відповідно до статті 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - відповідно до статті 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, відповідно до статті 48 цього Закону.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).
Частина п`ята цієї статті встановлює, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
За правилами ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Згідно частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Аналіз викладених норм свідчить, що наслідки завершення виконавчого провадження, у тому числі зняття арешту з майна боржника, можуть бути застосовані лише у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає застосування наслідків завершення виконавчого провадження, встановлених ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у державного виконавця був відсутній обов`язок зняти арешт, накладений на майно боржника (позивача) постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (в редакції чинній на момент зняття арешту з майна), арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 39 Закону України №№1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, визнання боржника банкрутом.
Відповідно до статті 40 Закону №1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
При цьому, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, в редакції станом на час прийняття даного судового рішення, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1 2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
В інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, як це передбачено частиною 5 статті 59 Закону №1404-VIII.
Судом встановлено, що згідно із відомостями з Єдиного реєстру боржників Міністерства юстиції України станом на момент подачі позову ОСОБА_1 як боржник у будь-якому виконавчому провадженні не значиться.
Враховуючи те, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 6-2102, виданого 30.06.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, закінчився (протилежного не доведено), виконавче провадження № 48634563, в межах якого прийнято постанови, якими накладено спірний арешт на майно позивача та кошти на рахунках у банках, знищено, доказів існування виконавчих проваджень про стягнення виконавчого збору та витрат відповідачем не надано, а тому відсутні правові підстави для наявності заборони позивачу розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що належним та достатнім способом захисту порушених прав та інтересів позивача є зобов`язання відповідача зняти арешт з майна позивача, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.03.2012 ВП № 31672747, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.09.2015 ВП № 48634563 та постановою про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках від 05.11.2015 ВП № 48634563.
Разом з тим, враховуючи попередньо викладені висновки у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльність відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд ураховує таке.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджено, що за звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 908,80 грн.
Зважаючи на висновок суду про задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь позивача 908,80 грн сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко