Справа № 120/496/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 квітня 2021 р. Справа № 120/496/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Господарського суду Вінницької області (далі - відповідач).

У позовній заяві ОСОБА_1 просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження її розміру на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати відповідача нарахувати недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020, обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману її частину у сумі 176192, 48 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що працює на посаді судді Господарського суду Вінницької області та має право на отримання суддівської винагороди відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". За період з 01.01.2020 по 18.04.2020 йому нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої застосовано посадовий оклад величиною 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020 та доплату за вислугу років 60 % від посадового окладу.

Позивач вказав, що отримавши суддівську винагороду після 18.04.2020 він дізнався про те, що розмір її виплати не відповідає розміру установленому спеціальним Законом.

Причиною зменшення розміру суддівської винагороди стало застосування відповідачем при її нарахуванні та виплаті норм Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України па 2020 рік» доповнено статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Застосування вказаного обмеження поширено у тому числі на виплату суддівської винагороди.

Закон від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ набрав чинності 18.04.2020, тобто, на думку позивача, саме з цього часу відбувається порушення його права на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Обґрунтовуючи неправомірність дій відповідача щодо обмеження розміру суддівської винагороди позивач зазначив, що вказаний Закон України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України. Зокрема звернув увагу, що відповідно до статті 130 Конституції України розмір суддівської винагороди визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Крім цього, на думку позивача, неправомірне обмеження розміру нарахованої та виплаченої йому суддівської винагороди суперечить національним та міжнародним стандартам гарантій незалежності суддів.

Ухвалою від 25.01.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.02.2021.

08.02.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Мотивуючи відзив відповідач зіслався на те, що 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, а саме: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки».

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні суддівської винагороди.

Тому, з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддям Господарського суду Вінницької області, суддівська винагорода виплачувалася з врахуванням встановлених вищевказаних законом обмежень.

Із урахуванням вказаних аргументів, відповідач вважає, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу він діяв правомірно.

17.02.2021 на адресу суду від позивача надійшло клопотання, у якому ОСОБА_1 просить розгляд справи здійснювати без його участі.

Ухвалою від 23.02.2021 провадження у справі зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у справі № 340/1916/20.

Ухвалою від 15.03.2021 поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 15.03.2021 витребувано у Господарського суду Вінницької області:

- затверджений головним розпорядником бюджетних коштів (ДСА України) кошторис Господарського суду Вінницької області на 2020 рік в частині обсягу видатків на виплату суддівської винагороди, станом на початок 2020 бюджетного року;

- інформацію про існування дефіциту затвердженого на 2020 рік кошторису суду, в частині обсягу видатків на виплату суддівської винагороди, виходячи із показників затвердженого кошторису та необхідними для виплати суддівської винагороди витратами;

- інформацію про те, чи вносилися до затвердженого головним розпорядником бюджетних коштів (ДСА України) кошторису суду на 2020 рік зміни з метою зменшення обсягу видатків на виплату суддівської винагороди суддям Господарського суду Вінницької області у зв`язку із набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ та зміст таких змін за їх наявності.

25.03.2021 на адресу суду на виконання ухвали від 15.03.2021 надійшли витребувані докази.

06.04.2021 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 29.04.2021.

У судове засідання 29.04.2021 сторони по справі не прибули, хоча про дату, час та місце його проведення були повідомлені у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

При цьому, позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач у відзиві на позовну заяву теж просив розглядати справу без участі його представника.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи факт неявки сторін у судове засідання та відсутність перешкод для розгляду справи, визначених статтею 205 КАС України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Згідно ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Надавши оцінку аргументам сторін, що викладені у заявах по суті справи та поданим доказам, суд встановив таке.

Постановою Верховної Ради України від 17.06.2004 № 1814-IV «Про обрання суддів», ОСОБА_1 обрано суддею місцевого господарського суду Вінницької області безстроково (а.с.7).

На підставі наказу Господарського суду Вінницької області від 09.12.2019 № 39-К ОСОБА_1 з 23.12.2019 встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 60 % посадового окладу, як судді, що має стаж роботи більше 25 років (а.с.8).

На підставі наказу Господарського суду Вінницької області від 27.04.2020 № 9-ОД суддям Господарського суду Вінницької області з 01.04.2020 по 17.04.2020 здійснено нарахування суддівської винагороди у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки відповідного працівника без обмеження, встановлених Законом № 553-ІХ, а з 18.04.2020 вирішено здійснювати нарахування суддівської винагороди пропорційно до кількості відпрацьованих у місці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки відповідного працівника з урахуванням обмеження, передбачених Законом № 553-ІХ (а.с.9).

На підставі наказу Господарського суду Вінницької області від 07.09.2020 № 12-ОД суддям Господарського суду Вінницької області з 28.08.2020 здійснено виплату суддівської винагороди у повному обсязі, відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а.с.10). Відновлено виплату суддівської винагороди у розмірі встановленому ст. 135 Закону із 29.08.2020.

Факт виплати позивачу суддівської винагороди в обмеженому розмірі відповідач не заперечував, однак обґрунтовуючи підстави обмеження, зіслався на Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, яка і встановила такі обмеження.

Відтак, спірним у межах розгляду цієї справи є питання правомірності нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі встановленому Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Визначаючись щодо вказаного питання суд враховує, що відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закону № 1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8 ст. 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016, Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Аналіз вищевказаних положень дає підстави суду дійти висновку про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України, в силу якої розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, суд зазначає, що 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29.

Так, статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Як встановлено із наданого позивачем розрахункового листа про виплату йому суддівської винагороди, суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачу з урахуванням обмежень, встановлених Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 (а.с.11).

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі -Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Крім цього Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Більш того, суд наголосив на тому, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди в силу ч. 2 статтею 130 Конституції України регламентується виключно статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших Законів.

Суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом застосування Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами згідно Закону України № 553-ІХ від 13.04.2020, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, розпорядники бюджетних коштів - відповідач у цій справі вчинив дії, що порушують права та гарантії незалежності судді (позивача у справі).

Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20 проаналізувавши наведені норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Бюджетного кодексу України дійшов висновку, що відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження щодо розпорядження бюджетними коштами (у тому числі виплати суддівської винагороди) в межах асигнувань, які затверджені головним розпорядником (ДСА України) у його кошторисі на 2020 бюджетний рік.

У позовній заяві позивач зіслався на те, що до неправомірної, на його думку, недоплати йому суддівської винагороди призвело безпідставне застосування відповідачем при визначенні її розміру норм Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» № 553-ІХ.

Відтак, з метою з`ясування участі ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті позивачу суддівської винагороди, передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) і забезпечення повного та всебічного встановлення обставин, які входять у предмет доказування в справі, суд ухвалою від 15.03.2021 витребував у відповідача в цій справі:

- затверджений головним розпорядником бюджетних коштів (ДСА України) кошторис Господарського суду Вінницької області на 2020 рік в частині обсягу видатків на виплату суддівської винагороди, станом на початок 2020 бюджетного року;

- інформацію про існування дефіциту затвердженого на 2020 рік кошторису суду, в частині обсягу видатків на виплату суддівської винагороди, виходячи із показників затвердженого кошторису та необхідними для виплати суддівської винагороди витратами;

- інформацію про те, чи вносилися до затвердженого головним розпорядником бюджетних коштів (ДСА України) кошторису суду на 2020 рік зміни з метою зменшення обсягу видатків на виплату суддівської винагороди суддям Господарського суду Вінницької області у зв`язку із набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ та зміст таких змін за їх наявності.

З наданої 25.03.2021 відповідачем інформації судом встановлено, що в кошторис Господарського суду Вінницької області на 2020 рік Державною судовою адміністрацією України не вносилися зміни з метою зменшення обсягу видатків на виплату суддівської винагороди суддям Господарського суду Вінницької області у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» № 553-ІХ.

Отже, оскаржувані дії, що вчинені відповідачем як розпорядником бюджетних коштів не були наслідком внесених змін у кошторис бюджетної установи (Господарського суду Вінницької області), а їх протиправність обумовлена тим, що вони ґрунтувалися на помилковому застосуванні норм матеріального Закону при визначенні розміру суддівської винагороди, а саме не застосуванні статті 135 Закону № 1402-VIII.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами внесеними Законом № 553-ІХ від 13.04.2020, відповідач вчинив протиправні дії, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Водночас суд не вбачає достатніх підстав для уточнення в судовому рішенні конкретної суми суддівської винагороди позивача у спірний період, що підлягає йому виплаті у зв`язку з таким перерахунком. На думку суду, ці питання охоплюються процедурою виконання рішення суду, в разі набрання ним законної сили, та належить до повноважень відповідача, який здійснює розрахунок та виплату суддівської винагороди.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, то така підлягає задоволенню із наступних мотивів.

По перше, вказана позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо здійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у квітні 2020 року з обмеженнями.

По друге, чинність норм Закону № 553-ІХ від 13.04.2020 які встановлювали обмеження не може виправдовувати їх правомірність, адже як зазначалося, відповідач при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу повинен керуватися нормами частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, які не зазнали змін у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ від 13.04.2020.

По третє, як зазначив Конституційний Суд України в п. 4.3 рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), обмеження виплат в тому числі суддівської винагороди є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак навіть в таких випадках, обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України. Відтак, згідно позиції Конституційного Суду України, право на компенсацію втрачених позивачем у зв`язку із обмеженнями коштів, за обставин цієї справи, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, позовна вимога про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року також підлягає задоволенню.

Водночас при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за спірний період, відповідач повинен врахувати час перебування позивача в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 у щорічній відпустці, адже встановлені Законом № 553-ІХ від 13.04.2020 обмеження не поширювали свою дію на виплату суддівської винагороди за дні, у які суддя перебував у відпустці.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Господарського суду Вінницької області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Господарського суду Вінницької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її розміру на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020.

Зобов`язати Господарський суд Вінницької області нарахувати та виплатити недоплачену за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року суддівську винагороду судді Господарського суду Вінницької області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з утриманням передбачених законом загальнообов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Господарський суд Вінницької області (вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович