Справа № 640/12754/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2021 року м. Київ № 640/12754/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка 33/19, ідентифікаційний код 43141267) (далі - відповідач або ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві № 0-2650 від 10.09.2019, якими ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 305 436,80 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві за № Р/0-2650 від 10.09.2019, якими ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 189 324,24 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування скаржнику податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.06.2020 (суддя Пащенко К.С.) відкрито спрощене провадження в адміністративній справі у порядку письмового провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позову, та вказує про правомірність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки вони винесенні на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Протоколом позачергових зборів учасників ТОВ "Покровський ремонтно-механічний завод" № 10 від 22.05.2017 було прийнято рішення повернути суму боргу ОСОБА_1 , об`єктами нерухомості, зокрема, об`єктом нерухомого майна: будівля головного виробничого корпусу; місце розташування (адреса): АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21; загальною площею: 11 269,3 кв.м. (тут і далі по тексту - нерухоме майно).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2017 № 87802906, дата державної реєстрації - 03.04.2017; підстава виникнення права власності: протокол позачергових зборів Учасників ТОВ "Покровський ремонтно-механічний завод", серія та номер: 10, виданий, 22.05.2017, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Покровський ремонтно-механічний завод"; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 22.05.2017; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35321247 від 23.05.2017, приватний нотаріус Павловська Ганна Олегівна, Дніпропетровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська обл.

Згодом, 01.12.2017 між позивачем, Продавець, та ОСОБА_2 , Покупець, було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (надалі - Договір купівлі-продажу), за умовами якого Продавець передав, а Покупець прийняв у власність нежитлове приміщення - Будівлю головного виробничого корпусу Літ. 3 загальною площею 11 269, 3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та сплатив за неї обумовлену цим договором грошову суму (п. 1 Договору купівлі-продажу).

Вказаний Договір купівлі-продажу підписаний Продавцем і Покупцем та посвідчений Нотари О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.12.2017 і зареєстрований у реєстрі за № 244.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.04.2020 № 206745059: номер запису про право власності: 23693480; дата державної реєстрації: 01.12.2017; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 244, виданий 01.12.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського округу Нотари О.І.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38475740 від 01.12.2017, приватний нотаріус Нотари Олег Іванович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; право власності скасовано 03.07.2019; відомості внесено до реєстру 04.07.2019, ОСОБА_3 , Комунальне підприємство "Реєстратор", м. Київ, індексний номер рішення: 47609279.

10.09.2019 ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення № 0-2650 та № Р/0-2650, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 305 436,80 грн. та 189 324,24 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення позивачем були оскаржені до Державної податкової служби України, проте рішенням від 19.05.20 № 16588/16/99-00-08-0504-06 скаргу позивача залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266. 1 ст.266 Податкового кодексу України (надалі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 ПК України).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1 п.266.3 ст. 266 ПК України).

Відповідно до п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Судом встановлено, що у позивача виникло право власності на нерухоме майно на підставі протоколу позачергових зборів Учасників ТОВ "Покровський ремонтно-механічний завод" від 22.05.2017 № 10 ТОВ "Покровський ремонтно-механічний завод", та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35321247 від 23.05.2017 приватного нотаріуса Павловської Ганни Олегівни, Дніпропетровського міського нотаріального округу.

Згідно з ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, з 23.05.2017, моменту державної реєстрації, у ОСОБА_1 виникло право власності на нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 348 ЦК України підставою припинення права власності, зокрема, є відчуження власником свого майна.

Суд зазначає, що 01.12.2017 між позивачем, Продавець, та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), Покупець, було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (надалі - Договір купівлі-продажу), за умовами якого Продавець передав, а Покупець прийняв у власність нежитлове приміщення - Будівлю головного виробничого корпусу Літ. 3 загальною площею 11 269, 3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та сплатив за неї обумовлену цим договором грошову суму (п. 1 Договору купівлі-продажу).

Вказаний Договір купівлі-продажу підписаний Продавцем і Покупцем та посвідчений Нотари О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.12.2017 і зареєстрований у реєстрі за № 244.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.04.2020 № 206745059: номер запису про право власності: 23693480; дата державної реєстрації: 01.12.2017; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 244, виданий 01.12.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського округу Нотари О.І.

Таким чином, суд зауважує, що 01.12.2017 право власності на Будівлю головного виробничого корпусу Літ. 3 загальною площею 11 269, 3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , виникло у ОСОБА_2 і з цієї дати припинилося право власності позивача на вказане нежитлове приміщення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що нежитлове приміщення - Будівля головного виробничого корпусу Літ. 3 загальною площею 11 269, 3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , перебувала у власності позивача в період з 23.05.2017 по 30.11.2017, тому і податок на нерухоме майно має нараховуватися саме за цей період.

Щодо доводів відповідача, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд зазначає, що саме за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається момент виникнення і припинення права власності позивача на Будівлю головного виробничого корпусу Літ. 3 загальною площею 11 269, 3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, у п.п.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України вказано крім "база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно", ще й "та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності".

Суд зауважує, що у даному випадку, "документом на право власності" є Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.12.2017.

Також суд наголошує, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність права власності позивача на Будівлю головного виробничого корпусу Літ. 3 загальною площею 11 269, 3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 у 2018-2019 роках.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.03.2019 по справі № 911/3594/17, дійшла такого правового висновку:

"Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.".

Таким чином, враховуючи вищевикладене, наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно винесено податкові повідомлення-рішення від 10.09.2019 № 0-2650 та № Р/0-2650, і тому вони підлягають скасуванню.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 КАС України).

Проте, доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем суду не надано.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 4 947,61 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві № 0-2650 від 10.09.2019, якими ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 305 436,80 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у місті Києві за № Р/0-2650 від 10.09.2019, якими ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 189 324,24 грн.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка 33/19, ідентифікаційний код 43141267) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 947 (чотири тисячі дев`ятсот сорок сім) грн. 61 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко