Справа № 520/14932/2020
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 р. Справа № 520/14932/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/14932/2020

за позовом ОСОБА_1

до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України, в якому просив суд:

- визнати бездіяльність посадових осіб Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл, проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України щодо не надання інформації за інформаційним запитом від 03 вересня 2020 року, що надійшов 08 вересня 2020 року та інформаційним запитом від 23 вересня 2020 року протиправною;

- зобов`язати надати запитувану інформацію.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність щодо не надання інформації за інформаційним запитом від 03 вересня 2020 року, що надійшов 08 вересня 2020 року та інформаційним запитом від 23 вересня 2020 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся з інформаційним запитом від 03.09.2020 року до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, в якому просив надати наступну інформацію: Яка відповідальна особа отримала матеріалі справи №643/4822/17; Чи було здійснено опис прийнятих матеріалів справи №643/4822/17 отриманих з суду; Хто крім експерта ОСОБА_2 мав доступ до матеріалів справи №643/4822/17; Коли експерт Максічко Д.О. подав рапорт про знищення документів зі справи №643/4822/17; Коли було експертом Максічко Д.О. повідомлено керівнику Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, що не виконано експертизу №14328 по справі №643/4822/17, через вимогу експерта надати йому додаткові матеріали, а саме технічний план на квартиру, щодо якої судом не виносилося питання про проведення експертизи.

Листом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України №К-6/7 від 10.09.2020 року позивача повідомлено, що відповідно до ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону". Вказано, що експертна установа відноситься до кола розпорядників публічної інформації виключно в частині інформації з приводу використання бюджетних коштів. Також, повідомлено, що експертиза призначена ухвалою Московського районного суду м. Харкова. Крім того, зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 107 ЦПК України «експерт не має права... розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати». Запропоновано позивачу для отримання повної інформації стосовно експертизи звернутись до Московського районного суду м. Харкова.

ОСОБА_1 звернувся з інформаційним запитом від 23.09.2020 року до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, в якому просив надати наступну інформацію: Який трек номер (номер відправлення) відповіді на інформаційний запит якии був отриманий Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса 3 вересня 2020 року; Яка відповідальна особа отримала матеріалі справи №643/4822/17; Чи було здійснено опис прийнятих матеріалів справи №643/4822/1, отриманих з суду; Хто крім експерта Максічко Д.О. мав доступ до матеріалів справи №643/4822/17; Коли експерт Максічко Д.О. подав рапорт про знищення документів зі справи №643/4822/17; Коли було експертом Максічко Д.О. повідомлено керівнику Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуеа, що не виконано експертизу №14328 по справі №643/4822/17, через вимогу експерта надати йому додаткові матеріали, а саме технічний план на квартиру щодо якої судом не виносилося питання про проведення експертизи.

Листом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України №К-6/8 від 29.09.2020 року позивача повідомлено, що відповідь на інформаційний запит від 03.09.2020, що надійшов до інституту 08.09.2020, надіслано на адресу позивача листом від 10.09.2020 за № К-6/7. Також, вказано, що враховуючи вимоги ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», де вказано: «Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті...», - дане звернення не розглядається, оскільки відповідно до попереднього запиту позивача по аналогічним питанням (пункти 2-6) вже надана вичерпна відповідь по суті від 10.09.2020 за№Б-6/7.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Залишаючи без задоволення позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України Про інформацію від 02.10.1992 №2657-ХІІ кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Законом України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI) визначається порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно з статтею 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №2939-VI).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною п`ятою статті 6 Закону №2939-VI визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Статтею 12 Закону №2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною четвертою статті 13 Закону №2939-VI визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною другою статті 19 Закону №2939-VI визначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону №2939-VI запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Частинами четвертою та п`ятої статті 19 Закону №2939-VI встановлено, що письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що орган, до якого направлена заява громадянина, зобов`язаний об`єктивно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса із запитом від 03.09.2020 року про надання публічної інформації.

Оскільки, як пояснює позивач, на вказаний запит він не отримав відповіді від відповідача, ОСОБА_1 повторно звернувся до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса з інформаційним запитом від 23.09.2020 року.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами страви, що обидва запити позивача від 03.09.2020 року та від 23.09.2020 року були отримані відповідачем 08.09.2020 року та 23.09.2020 року відповідно.

У відзиві на адміністративний позов відповідач стверджує, що листом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України №К-6/7 від 10.09.2020 року позивача повідомлено, що відповідно до ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону". Вказано, що експертна установа відноситься до кола розпорядників публічної інформації виключно в частині інформації з приводу використання бюджетних коштів. Також, повідомлено, що експертиза призначена ухвалою Московського районного суду м. Харкова. Крім того, зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 107 ЦПК України «експерт не має права... розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати». Запропоновано позивачу для отримання повної інформації стосовно експертизи звернутись до Московського районного суду м. Харкова.

Також відповідач стверджує, що листом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України №К-6/8 від 29.09.2020 року позивача повідомлено, що відповідь на інформаційний запит від 03.09.2020, що надійшов до інституту 08.09.2020, надіслано на адресу позивача листом від 10.09.2020 за № К-6/7.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 зазначено, зокрема, що розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Статтею 13 Закону України Про поштовий зв`язок від 04.10.2001 №2759-III передбачено порядок надання поштового зв`язку, зокрема, у абзаці 3 вказано, що у договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. У договорі, стороною якого є національний оператор зв`язку, укладеному у будь-якій формі, має міститися попередження про недопущення пересилання письмової кореспонденції, виконаної і розтиражованої друкарським способом, без вихідних даних (тираж, назва друкарні, номер замовлення та інше). За недотримання цієї вимоги несе відповідальність оператор поштового зв`язку.

Аналізуючи вказані норми, можна зробити висновок, що належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень відповіді на запит позивача є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Разом з тим, на підтвердження факту направлення відповіді на запит відповідачем до суду надано копію реєстру №2 на рекомендовані листи, які здані в 177 відділення зв`язку (отримувач ОСОБА_1 ) із зазначенням адреси одержувача, копію списку №4651 згрупованих поштових відправлень із зазначенням відправника та адреси одержувача ( ОСОБА_1 ), витяг з електронного журналу обліку відправлення вихідної кореспонденції відповідача від 11.09.2020 (а.с. 25-26).

Враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює надані відповідачем докази надіслання відповідей на запит позивачу, оскільки вони не підтверджують факт направлення та отримання вказаних відповідей позивачем, а є лише фактом фіксування наявності відповідей у зазначених установах.

Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не визначено яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах як суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише надіслання відповіді на запит, а й її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.

Крім того, відповідачем не доведено, що надаючи відповідь на запит позивача від 23.09.2020 про направлення відповіді на попередній запит позивача, відповідач надав до цієї відповіді копію попереднього листа №К-6/7 від 10.09.2020 чи докази його направлення ОСОБА_1 .

Таким чином, фактично розглянувши запити ОСОБА_1 від 03.09.2020 та 23.09.2020, відповідач протиправно запитувану інформацію не надав, а тому вірним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України надати ОСОБА_1 інформацію у відповідь на його запит від 03.09.2020 року та від 23.09.2020 року.

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VI забезпечується, зокрема, систематичним та оперативним оприлюдненням інформації: в офіційних друкованих виданнях, на офіційних вебсайтах у мережі Інтернет; а також шляхом надання інформації на запити.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушень чинного законодавства з боку Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 по справі № 520/14932/2020 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати бездіяльність Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України щодо не надання інформації за інформаційним запитом від 03 вересня 2020 року, що надійшов 08 вересня 2020 року та інформаційним запитом від 23 вересня 2020 року протиправною.

Зобов`язати Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України надати відповідь на запити ОСОБА_1 від 03 вересня 2020 року та від 23 вересня 2020 року про надання публічної інформації.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко