Справа № 640/22889/20
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року м. Київ № 640/22889/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аверкової В.В., суддів Бояринцевої М.А., Шевченко Н.А. при секретарі судового засідання Коноваловій Н.Ю.

за участі представників учасників справи:

від позивача - Панченко О.В.

від відповідача - Шокун О.В.

від третьої особи - Борбуц І.В.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

третя особа Державна міграційна служба України

про визнання протиправними та нечинними положення нормативно-правового акту

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державної міграційної служби України (далі по тексту - третя особа), в якому просить суд:

- визнати протиправними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили, положення нормативно-правового акту визначені абзацом першим пункту 20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України»;

- визнати нечинними положення нормативно-правового акту визначені абзацом першим пункту 20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України».

Позивач вважає, що положення абзацу першого пункту 20 Порядку №302, якими обмежено права позивача щодо отримання паспорта громадянина України за ознакою місця проживання, є дискримінаційними, що не відповідає статті 24 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Як стверджує позивач, під час прийняття оскаржуваного положення відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадян, встановлених Конституцією України, оскільки право на отримання паспорта громадянина України незалежно від місця фактичного проживання особи було обмежено за ознакою зареєстрованого місця проживання особи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року продовжено підготовче провадження на тридцять днів.

У підготовче засідання 19 січня 2021 року прибули представники позивача, відповідача та третьої особи.

Відзив відповідача мотивований тим, що оскаржувана постанова прийнята в межах наданих повноважень. Щодо тверджень позивача про дискримінацію зазначено, що відповідно до оскарженого пункту № 20 Постанови № 302, внутрішньо переміщена особа подає документи до територіального підрозділу ДМС, відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідача, також зазначає, що такої довідки позивачем не надано.

Письмових відзиву або пояснень від третьої особи не надходило.

У судовому засіданні 24 лютого 2021 року представник позивача позов підтримав, представник відповідача заперечив проти позову, представник третьої особи проти позову заперечив.

Відповідно до статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 28 квітня 2021 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що 12 липня 2017 року позивач втратив паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Дніпровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, у зв`язку з чим 19 лютого 2019 року звернувся до Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з заявою про визнання втраченим паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 та заявою про видачу нового паспорту.

Дніпровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві листом від 23 лютого 2019 року надано відповідь позивачу про відмову у задоволенні його заяви, у зв`язку з необхідністю звернення з зазначеною заявою до територіального підрозділу ДМС за зареєстрованим місцем проживання особи, як це передбачає пункт 20 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі № 640/15428/19 за позовом ОСОБА_1 до Територіального органу ДМС про визнання протиправними бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України, яка полягає у ненаданні відповіді за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 02.03.2019 на відмову Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві у видачі позивачу нового паспорта громадянина України замість втраченого та невидачу тимчасового посвідчення, що підтверджує особу позивача. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено (рішення набрало законної сили 15 вересня 2020 року).

З огляду на викладене в сукупності, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із вимогою скасувати абзац 1 пункту 20 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», вважаючи, що вказаний пункту порушує його права на отримання паспорту, відтак, такі положення є дискримінаційними, що не відповідає статті 24 Конституції України та статті 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В даному випадку, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає, що з метою правильного вирішення адміністративного спору, з урахуванням заявлених позовних вимог, слід вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовує позивач свої вимоги та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що пункт 20 Порядку № 302 є дискримінаційним, що не відповідає статті 24 Конституції та статті 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

За правилами статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом; кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, надаючи тлумачення положенням частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), цей Суд зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic" № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття "якість закону" Європейський суд з прав людини у п. 111 рішення у справі "Солдатенко проти України" (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам "доступності", "передбачуваності" та "зрозумілості"; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як "закон", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах "Сєрков проти України", заява № 39766/05, п. 51; "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України", заява № 33014/05, п. п. 51, 52; "Свято-Михайлівська Парафія проти України", заява № 77703/01, п. 115; "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, п. 37; "Санді Таймс" проти Об`єднаного Королівства" (№ 1) ("SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)"), серія А, № 30, п. п. 48-49; "Мелоун проти Об`єднаного Королівства" ("Malone v. The United Kingdom"), серія А, № 82, п. 66); "Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції" ("Margareta and Roger Andersson v. Sweden"), серія А, № 226-А, п. 75; "Круслен проти Франції" (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; "Ювіг проти Франції" (Huvig v. France), серія А № 176-В, п. 26; "Аманн проти Швейцарії" (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, п. 56).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

Наприклад, у п. п. 70-71 рішення у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, п. 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, п. 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, п. 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. згадані вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про громадянство України", документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Пунктами 1, 2, 19 Положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою ВРУ № 2503-XII від 26.06.1992 визначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України; паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку; громадянин повинен надійно зберігати паспорт. Про втрату паспорта громадянин зобов`язаний терміново повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, який видає тимчасове посвідчення, що підтверджує його особу. Форма тимчасового посвідчення та порядок його видачі встановлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" № 5492-VI від 20.11.2012, визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 302, документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються особою або її законним представником/уповноваженою особою (далі - заявники) до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за зареєстрованим місцем проживання особи; внутрішньо переміщена особа подає документи до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за місцем проживання, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Від осіб, які проживають та зареєстровані в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення (Донецька та Луганська області) та не отримали статус внутрішньо переміщеної особи - за місцем звернення особи територіальним підрозділом ГУ ДМС України в Донецькій області та відповідно УДМС України в Луганській області.

Аналіз пункту 20 Порядку свідчить, що документи для оформлення обміну (видачі) паспорта подаються особою до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за зареєстрованим місцем проживання особи. При цьому, окремо в даному пункті визначено, що внутрішньо переміщена особа подає документи до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за місцем проживання, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

Статтею 2 визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

В той час, відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" № 5492-VI від 20.11.2012, визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.

Відповідно до ст. 4 зазначеного вище Закону № 5492-VI від 20.11.2012, Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Реєстр та майнові права інтелектуальної власності на створені на замовлення уповноважених суб`єктів для функціонування Реєстру об`єкти інтелектуальної власності належать державі. Відчуження, передача чи інше використання, ніж визначено цим Законом, Реєстру, його структурних складових та майнових прав інтелектуальної власності забороняються. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування; визначені цим Законом уповноважені суб`єкти для обліку даних ведуть відомчі інформаційні системи (далі - ВІС); Порядок ведення Реєстру та взаємодії між уповноваженими суб`єктами встановлюється Кабінетом Міністрів України; порядок здійснення ідентифікації та верифікації встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови КМУ № 302 від 25.03.2015 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорту громадянина України", запроваджено із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру: з 01.01.2016 оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог п. 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВРУ від 26.06.1992 № 2503-XII; з 01.11.2016 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Як видно зі змісту Розпорядження КМУ № 1085-р від 07.11.2014 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", м. Сорокине (колишня назва - Краснодон) є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі № 640/15428/19 встановлено, що ОСОБА_1 не зазначив про те, що він є внутрішньо переміщеною особою та не надав довідки на підтвердження такого статусу.

Суд зазначає, що позивач або його законний представник не обмежені правом звернутись із заявою про видачу нового паспорту громадянина України до територіального органу ДМС у Луганській області.

Як зазначено у пунктах 48, 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року «Справа Пічкур про України» практикою суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різній спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого королівства» заява № 36042/97).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо не має розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначені того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів»).

Слід зазначити що оскаржуваний пункт викладений чітко, є доступним та передбачуваним, його скасування призведе до відсутності механізму видачі втрачених або викрадених паспортів громадян України.

З огляду на викладене, доводи позивача про дискримінаційний характер оскаржуваної норми не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України України в позовній заяві зазначаються, зокрема: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Із цих законодавчих положень випливає, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси, і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві: хто, який саме суб`єкт владних повноважень (а якщо відповідачем може бути суб`єкт господарювання, то який саме) порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням, бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать.

Закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право.

Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, у кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

Позивач у своїй позовній заяві виклав зміст дій відповідача, описав, у чому полягало порушення його прав, зокрема, позивач зазначив, що 19 лютого 2019 року звернувся до Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві з заявою про визнання паспорту втраченим, видачу нового паспорту замість втраченого та тимчасового посвідчення, що підтверджує його особу. У відповідь на зазначену вище заяву, отримав відмову у зв`язку з тим, що документи для оформлення паспорту мають подаватися до територіального підрозділу ДМС за зареєстрованим місцем проживання. Позивач зазначив, що він не є внутрішньою переміщеною особою, відтак він позбавлений можливості отримати паспорт громадянина України.

Таким чином, позивач зазначає про порушене право, яке було вже предметом розгляду в адміністративній справі № 640/15428/19, за результатом розгляду якої судом не встановлено порушень прав позивача з боку суб`єкта владних повноважень.

Так, судовим рішенням у справі № 640/15428/19 встановлено, що відмова Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві оформлену листом від 23 лютого 2019 року № 05/537 щодо видачі позивачу паспорта громадянина України замість втраченого серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським РВ ГУ ДМС України в місті Києві від 25.09.2015 є правомірною.

З огляду на викладене, необґрунтованим є ототожнення з боку позивача незгоди із судовим рішенням та звернення до суду із позовом про визнання нечинним положення нормативно-правового акту визначені абзацом першим пункту 20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 через дискримінаційність вказаного пункту.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 5, 72-74, 77-78, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Аверкова

Судді М.А. Бояринцева Н.М. Шевченко

Повний текст рішення виготовлений 28.04.2021.