Справа № 640/29682/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

29 квітня 2021 року справа №640/29682/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 (далі по тексту позивачка, ОСОБА_1 )
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві)
про1) визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні та виплати пенсії позивачці як учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС; 2) зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачці з 16 липня 2020 року пенсію на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку на 10 років як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 3) стягнення з відповідача на користь позивачки грошової суми в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. в рахунок заподіяної їй моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача
В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи, що відповідач протиправно відмовив у призначенні їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи».

На думку позивачки, вона має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, оскільки загальний трудовий стаж, необхідний для призначення пенсії наявно і вірно відображений в її трудовій книжці, нею надані всі необхідні документи для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Крім того, позивачка зазначає, що викривлення відповідачем фактів обставин справи заподіяло позивачці моральну шкоду.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 04 грудня 2020 року відкрив провадження в адміністративній справі №640/29682/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Листом від 20 січня 2021 року №640/29682/20/1186/21 суд повернув відповідачу відзив на позовну заяв без розгляду на підставі частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачка у відповіді на відзив зазначила, що запис в її трудовій книжці про звільнення 29 жовтня 1987 року завірений відповідно вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1074 року №162, в редакції чинній на час здійснення запису та повторно обґрунтувала позовні вимоги.

Відповідач 02 березня 2021 року подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву на позовну заяву із додержанням вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд не приймає до розгляду відзив на позовну заяву, у зв`язку з порушенням, встановленого судом строку надання відповідачем відзиву на позовну заяву та, відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 09 липня 1988 року та посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 16 березня 2018 року.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_3 , виданому Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26 грудня 1998 року, дата народження позивачки - 16 липня 1968 року.

Згідно довідки від 25 листопада 1992 року, виданої Орендним підприємством громадського харчування м. Джанкой АР Крим, позивачка, у період з 06 квітня 1987 року по 29 квітня 1987 року працювала в м. Чорнобиль І зона пункт харчування СТО (наказ №143 по обслуговуванню харчуванням учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та користується пільгами ІІ категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до Закону.

Відповідно до записів №1-4 (аркуші 2-3) в трудовій книжці серії НОМЕР_4 позивачка з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року працювала на Джанкойському комбінаті громадського харчування 1 рік 0 місяців 14 днів.

За результатом розгляду заяви позивачки від 08 вересня 2020 року про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідач листом від 24 вересня 2020 року №2600-0314-8/134897 відмовив в призначенні пенсії, оскільки надана позивачкою довідка про період участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не відповідає формі, затвердженій постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, та зазначено, що до загального страхового стажу позивачки не врахований період роботи з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року, оскільки запис про звільнення з підприємства не засвідчений підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою з додержанням вимог пункту 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року №53 (із змінами).

В матеріалах справи також наявні довідки:

- довідка Архівного сектору адміністрації міста Джанкой Республіки Крим від 30 червня 2020 року №К-69/02.5-32, відповідно до якої в документах Джанкойського комбінату громадського харчування запитувані відомості (форма 122 пенсійна для Чорнобильців, посвідчення про відрядження, наказ по підприємству про направлення до Чорнобилю) відсутні;

- довідка Державної казенної установи Республіки Крим «Державний Архів Республіки Крим по особовому складу» від 05 серпня 2020 року №К-1575, згідно із якою документи по особовому складу Джанкойського комбінату громадського харчування на зберігання до Державної казенної установи Республіки Крим «Державний Архів Республіки Крим по особовому складу» не поступали.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, є учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження, зокрема, у 1987 році не менше 14 календарних днів, мають право на зниження пенсійного віку на 8 років.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження у 1987 році не менше 14 календарних днів мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 52 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше 27 років.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (далі по тексту Порядок №22-1).

Відповідно до абзаца дев`ятого підпункту 5 пункту 2.1 Порядку 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком подаються документи, які засвідчують особливий статус особи, а саме: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, для підтвердження особою статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС для призначення пенсії, заявнику необхідно надати:

- посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

- довідку про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідку військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Як встановив суд, позивачка разом із заявою про призначення пенсії за віком надала відповідачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідку, видану Орендним підприємством громадського харчування м. Джанкой (АР Крим), від 25 листопада 1992 року, в якій зазначений період роботи з 06 квітня 1987 року по 29 квітня 1987 року, населений пункт м. Чорнобиль (І зона) та об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС пункт харчування СТО (станція технічного обслуговування).

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованим твердження відповідача, що довідка надана Орендним підприємством громадського харчування м. Джанкой (АР Крим), від 25 листопада 1992 року не відповідає формі, затвердженій постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, оскільки надана позивачкою довідка містить вичерпні відомості щодо періоду роботи, населеного пункту та об`єкту, де нею виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Крім того, як вже зазначив суд, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС уповноваженим центральним органом виконавчої влади видаються посвідчення, які підтверджують статус учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51 (далі - Порядок №51), в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення від 16 березня 2018 року), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Таким чином, єдиним документом, що підтверджує статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС».

Довідка про період участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є лише підставою для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25 листопада 2019 року у справі №464/4150/17, від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а, від 18 червня 2020 року у справі №591/4104/16-а, від 02 березня 2021 року у справі №345/1831/17.

Абзацом першим пункту 3 Порядку №51, в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення від 16 березня 2018 року), встановлено, що, зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження у 1987 році не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення синього кольору, серія А.

Пунктом 10 Порядку №51, встановлено, на підставі яких документів видається посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме, на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

Отже, факт участі позивачки у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС впродовж 14 календарних днів у 1987 році вже встановлений відповідним уповноваженим державою органом та не може бути переоцінений відповідачем, до дискреційних повноважень якого у спірних правовідносинах належить виключно прийняття рішення про призначення пенсії особам, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі поданих документів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що долучені позивачкою до заяви про призначення пенсії за віком копії посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідки від 25 листопада 1992 року, виданої Орендним підприємством громадського харчування м. Джанкой АР Крим, є достатніми документами, які підтверджують статус позивачки як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та право на зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на 8 років.

Суд також вважає необґрунтованим неврахування відповідачем періоду роботи з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року на Джанкойському комбінаті громадського харчування до страхового стажу позивачки з таких підстав.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Аналогічна норма передбачена пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637).

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2 Порядку №637 у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок №58 від 29 липня 1993 року, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України (далі по тексту - Інструкція №58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6 пункту 2 Інструкції №58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Суд встановив, що на аркушах 2 - 3 трудової книжки наявний запис №4 про звільнення позивачки 29 жовтня 1987 року за власним бажанням, який здійснений інспектором відділу кадрів Джанкойського комбінату громадського харчування Л. Писаревою та засвідчений печаткою підприємства, однак, не засвідчений підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою особою.

Водночас, суд зазначає, що трудова книжка містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивачки, зокрема на Джанкойському комбінаті громадського харчування з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивачки на роботу та звільнення з роботи.

Відповідно пункту 4 Постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301 (далі по тексту - Постанова №301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.

Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі № 677/277/17.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд також звертає увагу на те, що відповідачем не заперечується достовірність записів у трудовій книжці про спірний період роботи позивача з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року, а судом не встановлено недостовірності вказаних записів та трудової книжки в цілому, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Таким чином, відсутність підпису керівника підприємства або спеціально уповноваженої особи, яким мав бути засвідчений запис про звільнення позивачки, не може бути підставою неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивачка не може відповідати за правильність оформлення документів і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не зарахував до загального страхового стажу позивачки період роботи на Джанкойському комбінаті громадського харчування 1 рік 0 місяців 14 днів, а, отже, загальний страховий стаж позивачки становить 27 років 9 місяців 9 днів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановив суд, позивачка звернулася із заявою про призначення пенсії 08 вересня 2020 року, тобто пізніше трьох місяців з дня досягнення нею 52 років.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті позивачці пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачці з 16 липня 2020 року пенсію на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку на 8 років як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Щодо позовної вимоги стягнути з ГУ ПФУ в м. Києві на користь позивачки грошову суму в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. в рахунок заподіяної їй моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача, суд зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (далі по тексту Постанова №4) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови №4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не обґрунтував наявність страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду, яку саме заподіяно шкоду та в чому вона полягає. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що його моральні страждання безпосередньо пов`язані з протиправною поведінкою відповідача і знаходяться з нею в причинному зв`язку.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Водночас суд зазначає, що позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №807/596/17.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною відмову відповідача щодо призначення та виплаті позивачці пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачці з 16 липня 2020 року пенсію на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку на 8 років як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Щодо клопотання позивача допустити негайне виконання рішення суду, суд зазначає, що приписами частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У зв`язку з тим, що дане рішення вимагає від ГУ ПФУ в м. Києві вчинення певних дій, суд вважає за можливе встановити для суб`єкта владних повноважень відповідача строк для подання звіту про виконання даного рішення в два тижні з дня набрання цим рішенням законної сили.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні та виплати пенсії ОСОБА_1 як учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити виплачувати ОСОБА_1 з 16липня 2020 року пенсію на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку на 8 років як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС

4. Допустити негайне виконання рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у межах суми стягнення за один місяць.

5. Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві строк в два тижні з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту про виконання рішення.

6. Попередити Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про можливість застосування заходів, передбачених частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

7. Відмовити в іншій частині адміністративного позову.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 );
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; ідентифікаційний код 42098368).

Суддя В.А. Кузьменко