Справа № 640/31523/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року, суддя Федорчук А.Б., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про визнання протиправними дій, скасування постанов,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни, в якому просила:

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса №6051, виданого 13 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року ВП №63389291 та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2020 року ВП №63389291.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що виконавче провадження щодо стягнення з позивача заборгованості повинно бути відкрите за місцем її проживання, яким є місто Коростишів Житомирської області. При цьому, прийнявши виконавчий документ у вигляді виконавчого напису приватного нотаріуса, відповідач порушив вимоги закону та відкрив виконавче провадження у межах власного виконавчого округу. Також позивачка зазначає, що виконавчий напис нотаріуса №6051 виданий 13 березня 2019 року, тобто в період дії редакції статті 91 Закону України "Про нотаріат", якою передбачалось, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення, а тому на думку позивачки, станом на момент прийняття оскаржуваних постанов, строк пред`явлення виконавчого напису сплив.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року, про стягнення з боржника основної винагороди від 25 квітня 2019 року та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2020 року ВП №63389291. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніренка Андрія Івановича про відкладення розгляду справи, то колегія суддів вважає, що воно не підлягають задоволенню з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо доказів стосовно прав та обов`язків сторін. Крім того, представником позивача не наведено достатніх та обґрунтованих підстав відкладення розгляду справи.

Також колегія суддів враховує скорочені строки розгляду даної категорії справ, визначені ст. 287 КАС України, а тому доводи про необхідність надання додаткового строку для подання відзиву на апеляційну скаргу є безпідставними.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни від AT «Перший Український Міжнародний Банк» надійшла заява про примусове виконання рішення, у якій стягувач просив відкрити за місцем знаходження майна боржника, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №6051 від 13.03.2019 виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною про стягнення із боржника, яким є: ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 50 261, 24 грн.

22 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №63389291 з примусового виконання виконавчого напису №6051, виданого 13 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною про стягнення з боржника - ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" заборгованості у розмірі 50 261,24 грн.

27 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, пунктом 1 якої звернуто стягнення на доходи боржника, а саме дохід, який боржник отримує у Глибочицькій сільській раді Житомирського району Житомирської області.

Вважаючи вищезазначені постанови протиправними та такими, що прийняті з порушення, позивачка звернулась до суду за захистом порушених прав та інтересів з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.

Пунктом 1 частиною 1 статті 3 Закону № 1404 визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з статтею 10 Закону України № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 13 цього Закону встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом першим частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Частиною першою статті 27 Закону №1403-VIII встановлено, що фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, частинами першою та другою статті. 24 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до статті 19 Закону №1404-VIII право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

З аналізу вищенаведених норм, колегія суддів приходить до висновку, що Законами України «Про виконавче провадження» та «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено вимоги (критерії) до місця відкриття виконавчого провадження.

При цьому, згідно частини третьої статті 25 Закону №1403-VIII право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Згідно частини п`ятої статті 25 Закону №1403-VIII виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Як свідчать матеріали справи, підставою оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження №63389291 від 22.10.2020, на думку позивача, є порушення відповідачем вимог щодо територіальної компетенції з відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. №6051 вчиненого 13.03.2019.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 №2346-III (далі - Закон №2346-III) платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Пунктом 3.1 статті 3 Закону №2346-III визначено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Частинами 7.1, 7.1.4, 7.1.5 статті 7 Закону №2346-III визначено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та коресподенстські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Отже, безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності, що передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що безготівкові кошти, які перебувають на рахунках у банках, є об`єктом права власності.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 10.09.2018 справа №905/3542/15.

Окрім того, частиною четвертою статті 24 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи за місцезнаходження грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах, що також зазначається в роз`ясненні Міністерства юстиції України №23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018.

Приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63389291 від 22 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна керувалася тим, що кошти позивачки, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ "Перший Український Міжнародний Банк", який розташований за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4, є майном, фактичним місцезнаходженням якого є адреса фінансової установи.

Зокрема, факт наявності у позивачки карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в AT «Перший Міжнародний Український Банк», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Андріївська, буд.4, підтверджується копією довідки.

Також, на підтвердження грошових коштів, що містяться на картковому рахунку № НОМЕР_1 стягувачем було надано виписку по рахунку від 22.10.2020 року про те, що залишок на рахунку становить 1,00 грн.

Окрім того, із змісту заяви про примусове виконання рішення, поданої представником стягувача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за вих. №169238 без дати, встановлено, що представником стягувача адресу місця реєстрації боржника ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) вказано: АДРЕСА_1 . Місце знаходження майна боржника (грошових коштів): картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Перший Український Міжнародний Банк», який розташований за адресою: місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 4.

Таким чином, враховуючи наявність у позивачки відкритого рахунку № НОМЕР_1 у АТ «Перший Український Міжнародний Банк», колегія суддів приходить до висновку, що відкриваючи провадження ВП №63389291 та приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2020 року та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 27 жовтня 2020 року приватний виконавець діяла на підставі та в межах своїх повноважень передбачених законом, а підстави для повернення виконавчого документу стягувачу були відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення щодо задоволення прозовних вимог з помилковим застосуванням норм матеріального права, без встановлення всіх обставин справи та без надання належної оцінки всім обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону (ч.2 ст.317 КАСУ).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є протиправним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.

Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 272 КАС України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольги Леонідівни про визнання протиправними дій, скасування постанов відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Постанову виготовлено: 29 квітня 2021 року.