Справа № 400/5494/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/5494/20
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Стас Л.В.,

суддів: Шеметенко Л.П., Турецької І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови від 17 листопада 2020 року ВП №62934410,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі ГУПФ України в Миколаївській області, позивач) звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідач), в якому просив:

- скасувати постанову ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 листопада 2020 року ВП №62934410 про накладення штрафу на користь держави у розмірі 5100,00 грн., за невиконання виконавчого документа в повному обсязі.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач наголошував, що у ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не було, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), підстав для накладення на ГУПФ України в Миколаївській області штрафу в сумі 5100 грн. за невиконання вимог виконавчого листа №2-а-6621/2011, оскільки вказані вимоги боржником виконано у встановлений державним органом строк.

Поряд з цим, пенсійний орган вказує на те, що рішення Корабельного районного суду м.Миколаєва ухвалене 02 вересня 2011 року, тобто до 01 січня 2013 року, а тому, виплата пенсії ОСОБА_1 , нарахованої за вказаним рішенням, має проводитись у відповідності до Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 03 вересня 2014 року №440 (далі Порядок №440).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року у задоволенні позову ГУПФ України в Миколаївській області - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ ПФ України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, пенсійний орган зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги норми Порядку №440, та, як наслідок, зробив хибний висновок щодо наявності підстав для застосування штрафу до ГУ ПФ України в Миколаївській області за умисне невиконання судових рішень.

Окрім того, апелянт посилається на те, що відповідно вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-IV (далі Закон №2195-IV) та Бюджетного кодексу України, фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Таким чином, ГУ ПФ України в Миколаївській області наголошує на тому, що виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2011 року без відповідного бюджетного фінансування неможливе. А тому, скаржник вважає вказане судове рішення виконаним в межах наявних у пенсійного органу повноважень.

Поряд з цим, ГУПФ України в Миколаївській області знаходиться за адресою: 54020 м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд.1, територіально відноситься до Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), а тому, на думку апелянта, виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

При цьому, пенсійний орган послався на практику Верховного Суду викладену у справах №405/3663/13-а, №21-1044а15, 21-2630а15, 21-5118а15, 804/5081/13-а за якими невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. На думку апелянта, накладання штрафу жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Відповідач, ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 02 вересня 2011 року у справі №2-а-6621/11 зобов`язано ГУПФ України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , до пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 17 лютого 2011 року по 22 липня 2011 року включно, з урахуванням раніше проведених виплат за вказаний період.

На виконання резолютивної частини рішення від 02 вересня 2011 року Корабельним районним судом м.Миколаєва 21 серпня 2020 року видано виконавчий лист по справі №2-а-6621/11.

При цьому, позивачем перерахунок пенсії ОСОБА_1 було проведено 07 лютого 2020 року, згідно основної відомості.

03 вересня 2020 року головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП№62934410) на підставі виконавчого листа №2-а-6621/11, виданого 21 серпня 2020 року Корабельним районним судом м.Миколаєва.

У зазначеній постанові було вказано про необхідність боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Вищезазначену постанову було направлено відповідачем на адресу ГУПФ України в Миколаївській області.

Разом з тим, 17 вересня 2020 року ГУПФ України в Миколаївській області направило на адресу ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) лист №1400-0801-8/52949, в якому зазначило, що відповідно до п.3 Розділу II Закону України від 05 червня 2012 року №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (надалі - Закон №4901) виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не були подані в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. Закон №4901 набрав чинності 01 січня 2013 року. З метою реалізації пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №4901 Кабінетом Міністрів України 03 вересня 2014 року затверджено Порядок №440, який визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених п.3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №4901, інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Згідно п.3 Порядку №440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. Тому, виплата пенсії ОСОБА_1 , нарахована на виконання рішення суду, має проводитись органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням Головного управління у відповідності до Порядку №440.

17 листопада 2020 року постановою головного державного виконавця ВПВР УЗПВР у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за невиконання виконавчого документа в повному обсязі на позивача було накладено штраф у розмірі 5100,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся з вказаним адміністративним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, вказавши, що ГУ ПФУ у Миколаївській області рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 вересні 2011 року у справі №2-а-6621/2011 не виконано.

При цьому, суд вважав, що повним фактичним виконанням рішенням суду у справі №2-а-6621/2011 є не лише нарахування на особовий рахунок пенсіонера суми недоотриманої пенсії, а й перерахування зазначеної суми на її рахунок через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, або за місцем фактичного її проживання в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 статті 13 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У відповідності до ч.ч. 1-2 ст.43 КАС України, здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Положеннями ч.3 ст.43 КАС України закріплено, що здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Згідно ч.4 ст.46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Нормами ч.3 ст.287 КАС України визначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Відповідно до Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №229 від 02 липня 2014 року, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07 квітня 2015 року зазначене Положення втратило чинність, у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України №150 від 31 березня 2015 року, якою погоджено пропозицію Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17, ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності. Крім того, пунктом 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

В силу положень статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VІІІ, систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства юстиції від 20 квітня 2016 року №1183/5 затверджено Типове положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

За приписами пункту 1 зазначеного Типового положення (чинного на час звернення позивача до суду), Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - Управління) є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління юстиції) та є підзвітним і підконтрольним Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Отже, в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби. У зв`язку з тим, що структурний підрозділ органів державної виконавчої служби - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) не визначений як самостійний орган державної виконавчої служби, це виключає можливість його участі як відповідача у даній справі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 червня 2020 року у справі №200/12486/19-а, від 07 квітня 2020 року у справі №501/1397/17, від 26 серпня 2020 року у справі №500/2972/17.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) не є належним відповідачем у даній справі.

У відповідності до ч.2 ст.48 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первісного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

За приписами ч.3 ст.48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно положень ч.4 ст.48 КАС України, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (ч.7 ст.48 КАС України).

З аналізу статті 48 КАС України слідує, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.

Таким чином, в силу наведених вище приписів процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості, в межах наданих йому КАС України процесуальних повноважень, виправити вказаний процесуальний недолік суду першої інстанції та здійснити заміну первинного відповідача належним відповідачем.

Так само, в силу приписів статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування судового рішення.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом до належного відповідача.

Вищевказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року у справі №500/2972/17.

У відповідності до ч.2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що під час апеляційного розгляду справи встановлено неправильне застосування норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги ГУПФ України в Миколаївській області.

Вищевказане свідчить про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, оскільки, встановлене колегією суддів порушення норм процесуального права належить до обов`язкових підстав для скасування рішення суду, які визначені у ст.317 КАС України.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, оскільки, у апеляційного суду відсутні повноваження направляти справу до суду першої інстанції на новий розгляд, колегія суддів приходить до висновку, що правильним процесуальним наслідком за даних обставин буде зміна рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у задоволенні позову, а саме, з підстав, викладених у цій постанові.

У відповідності до ч.3 ст.242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, а тому, оскаржуване рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 6 ст.139 КАС України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

В матеріалах справи відсутні докази понесення пенсійним органом судових витрат із залученням свідків та проведенням експертиз, таким чином, зміна розподілу судових витрат не підлягає.

Керуючись ст. ст. 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови від 17 листопада 2020 року ВП №62934410 - змінити.

Мотивувальну частину рішення викласти в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 29.04.2021 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.