Справа № 420/7256/19
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа №420/7256/19

адміністративне провадження №К/9901/26345/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №420/7256/19

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Семенюка Г.В., суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

УСТАНОВИВ:

І. Обставини справи

1. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України) з вимогами: визнати протиправним і скасувати рішення ДМС України від 17.08.2018 №300-18, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. На обґрунтування вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сірійської Арабської Республіки (далі - Сирія), однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Так, позивач є мешканцем міста Хомс, який на сьогодні є майже зруйнований. На початку подій в Сирії брав участь у мирних акціях протестів щодо незаконних дій представників органів державної влади. Представники спецслужб Сирії переслідували всіх хто проявляв незадоволення діями влади, зокрема позивача, через що він був змушений покинути країну в пошуках захисту. Інформація щодо країни походження підтверджує обґрунтованість зазначених побоювань. З огляду на це позивач уважає, що його заява відповідала критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, народився у місті Хама (населений пункт Хорбенавсіхі), країна постійного проживання - Сирія, національність - араб, освіта - вища, військовозобов`язаний, у період з 1999 року по 2001 рік проходив службу в армії. Протягом 2004- 2012 рр. працював адвокатом у власній адвокатській фірмі «Юрист ОСОБА_1». Членом політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій не був.

4. З країни постійного проживання позивач вибув 16.02.2012 автобусом «Хамс-Дамаск-Дара», транзитом через Йорданію. 12 червня 2012 року прибув до Саудівської Аравії (міста Джетта), де перебував протягом 10 місяців. 05 грудня 2012 року виїхав до міста Амман (Йорданія), де перебував 8 місяців. 29 серпня 2013 року авіарейсом «Амман (Йорданія) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна)» потрапив до України на підставі національного паспорта № НОМЕР_1 і одноразової візи типу С №Y03070040.

5. 02 жовтня 2014 року позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області (далі - УСБ ГУ ДМС України в Одеській області) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

6. 24 листопада 2014 року УСБ ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо відмови позивачу у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

7. ДМС України за результатами розгляду особової справи позивача було прийнято рішення від 31.12.2014 №781-14, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

8. Водночас постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року в справі №815/874/15, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року, вказане рішення ДМС України від 31.12.2014 №781-14 скасовано та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

9. Рішенням ДМС України від 14.09.2015 №48-15 на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2015 року в справі №815/874/15 було зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України.

10. Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 06.10.2015 №187 прийнято рішення повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 .

11. За результатами розгляду документів щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 14.07.2018 про відмову у визнанні таким.

12. Відповідно до зазначеного висновку: «Загальна ситуація в Сирії та, зокрема, в рідному для шукача захисту регіоні, регіоні останнього та постійного проживання, як вбачається з інформації про країну походження, поступово вирішується за безпосередньою участю міжнародної спільноти та дій державної влади Сирійської Арабської Республіки. Спостерігається повернення місцевих жителів, які раніше були вимушені покинути свої домівки до вказаної місцевості.

13. Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги те, що відсутні конкретні факти або документальні докази, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі (у разі його повернення на Батьківщину). Спостерігається можливість застосування альтернативи внутрішнього переміщення у випадку відмови позивача повертатися до місця колишнього проживання на території Сирії.

14. Під час проживання в Сирії заявник не зазначив жодних переслідувань за конвенційними ознаками, а ускладнена соціально-політична ситуація в Сирії в будь-якому разі не надає автоматичних підстав для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка виїхала з країни внаслідок військового конфлікту, або ж не бажає повертатися на Батьківщину.

15. Таким чином, на підставі аналізу матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення особи за захистом з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності. Заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також аналізом наданих матеріалів, разом з наявною інформацією щодо країни громадянської належності заявника, можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті у контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно з визначення пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Проведеним аналізом не встановлено взаємозв`язку між наявними збройними конфліктами в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі чи безпеці особи у разі її добровільного повернення, приймаючи до уваги інформацію про країну походження щодо фактичного звільнення всієї території Сирії від незаконних збройних формувань і сприяння державної влади Сирійської Арабської Республіки, а також міжнародної спільноти щодо відновлення інфраструктури та покращення умов для проживання мирних мешканців, з огляду на факти масового повернення місцевих мешканців до регіонів, які раніше їм довелось покинути у зв`язку з проведенням бойових дій».

16. Рішенням ДМС України від 17.08.2018 №300-18 з посиланням на пункти 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17. Не погоджуючись з прийнятим рішенням ДМС України від 17.08.2018 №300-18, позивач звернувся до суду з позовом.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

18. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення ДМС України від 17.08.2018 №300-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

19. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що підставою виїзду позивача з країни постійного проживання до України у 2013 році було бажання відвідати братів, які проживають на її території майже 15 років і займаються тут бізнесом. Водночас за час відсутності позивача у країні його походження в ній суттєво змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації. При зверненні до ДМС України позивач зазначив, що наразі не має наміру повертатися до Сирії через загрозу зазнати переслідувань, у зв`язку з проведенням бойових дій на її території.

20. Суд першої інстанції встановив, що висновки ДМС України, які стали підставою для відмови у наданні позивачу міжнародного захисту, містять інформацію про країну походження позивача, проте суд зазначив, що ця інформація не свідчить про суттєве поліпшення та безпечну ситуацію в Сирії.

21. При цьому, судом першої інстанції також аналізувалася ситуація про країну походження позивача та встановлено, що наразі ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

22. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів його особової справи та наявної інформації про країну походження призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23. Так, обираючи спосіб відновлення порушеного права, суд першої інстанції вказав на те, що позивачу не може бути наданий статус біженця, оскільки за матеріалами особової справи не убачається переслідування його за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, він виїхав з країни походження легально та не зазначав про будь-які переслідування щодо нього або членів його родини тощо. Однак є всі умови для надання позивачу додаткового захисту.

24. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року в частині відновлення порушеного права (пункт 3 резолютивної частини судового рішення) змінено. Викладено пункт 3 резолютивної частини у такій редакції: «Зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні». В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року залишено без змін.

25. Приймаючи таке рішення, П`ятий апеляційний адміністративний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що рішення ДМС України від 17.08.2018 №300-18 є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства та підлягає скасуванню.

26. Проте, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, обираючи спосіб відновлення порушеного права, не врахував положення пункту 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1, де судам роз`яснено, що під час вирішення справи про оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд неповноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27. Чинним законодавством встановлена процедура прийняття відповідного рішення і суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень.

28. Згідно з Рекомендацією R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за даних обставин.

29. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

30. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

31. Прийнявши до уваги доводи відповідача, що позивачем надана суперечлива інформація внаслідок неодноразової зміни власних свідчень стосовно історії переслідування, суд апеляційної інстанції для перевірки зазначених обставин дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушеного права є зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду викладених в рішенні.

V. Провадження в суді касаційної інстанції

32. 08 жовтня 2020 року до Верховного Суду надіслано касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року в справі №420/7256/19.

33. У касаційній скарзі скаржник, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанцій, просить його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.

34. Скаржник указує, що суд апеляційної інстанції не роз`яснив, яка саме норма права регулює питання дискреційних повноважень, а виходив з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи. Водночас у постанові від 20 січня 2020 року (справа №813/3813/16) Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо визнання особи такою, яка потребує додаткового захисту, застосував вимоги частин першої, другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо завдань адміністративного судочинства та меж перевірки судами рішень державних органів. Отже, він уважає, що суд апеляційної інстанції не врахував указаний висновок Верховного Суду про те, що зобов`язання ДМС України щодо визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, є належним способом захисту права і не є втручанням у дискреційні повноваження цього органу.

35. Таким чином, підставою для касаційного оскарження судового рішення скаржником зазначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року в справі №813/3813/16.

36. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенка С.А.

37. Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

38. Від відповідача надійшли заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких він наполягає на безпідставності останньої, просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

V. Джерела права та акти їхнього застосування

39. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

40. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

41. У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.

42. Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

43. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

44. Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

45. Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

46. Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

47. Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

48. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою (частина дванадцята статті 9 Закону №3671-VI).

49. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

VI. Позиція Верховного Суду

50. За змістом статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

51. Мотиви касаційної скарги зводяться до того, що суд має повноваження зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання позивача особою, що потребує додаткового захисту. Однак суд апеляційної інстанції вирішив, що такий спосіб захисту прав позивача становить втручання в дискреційні повноваження ДМС України, а тому належним способом є зобов`язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку скаржника, висновки суду апеляційної інстанції в цій частині не відповідають вимогам процесуального закону, оскільки суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року в справі №813/3813/16. Таким чином, в цьому випадку оцінці Судом підлягають лише вказані висновки суду апеляційної інстанції на невідповідність їх правовій позиції Верховного Суду.

52. Так, як убачається з постанови Верховного Суду від 20 січня 2020 року в справі №813/3813/16 адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.

53. Одночасно спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

54. Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

55. Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

56. З огляду на викладене, Верховний Суд в справі №813/3813/16 констатував, що задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за наявність достатніх підстав для цього не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

57. Водночас Суд указує, що суд апеляційної інстанції у цій справі не тлумачить указані положеннями законодавства по іншому, оскільки аналіз висновків суду апеляційної інстанції свідчить про те, що не всі обставини належним чином були з`ясовані під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та потребують додаткової перевірки. Отож причиною обраного судом апеляційної інстанції способу судового захисту (шляхом зобов`язання повторно розглянути заяву позивача) є виключно конкретні обставини цієї справи, а не висновок суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання міграційного органу прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, є втручанням в дискреційні повноваження останнього, як помилково стверджує скаржник.

58. Ураховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

59. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

60. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

61. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

62. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, Суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

63. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

64. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

65. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року в цій справі залишити без змін.

66. Судові витрати не розподіляються.

67. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко