Справа № 440/5958/20
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 р. Справа № 440/5958/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 11.01.21 по справі № 440/5958/20

за позовом ОСОБА_1

до Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області

про визнання протиправним та скасування рішення,зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області (надалі також відповідач, Великобагачанська селищна рада), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення 52 сесії Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області 7 скликання "Про повторний розгляд заяви гр. ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" від 17.08.2020;

- зобов`язати Великобагачанську селищну раду затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, площею 2 га, з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 ;

- стягнути з Великобагачанської селищної ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 10000,00 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення 52 сесії 7 скликання Великобагачанської селищної ради від 17 серпня 2020 року "Про повторний розгляд заяви гр. ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства".

Зобов`язано Великобагачанську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (вхідний номер 773 від 01 листопада 2019 року) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :01:001:0185, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) ненаданих у власність та користування в межах села Байрак Великобагачанського району Полтавської області та передачу у власність гр. ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великобагачанської селищної ради на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 420 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що суд першої інстанції при його ухваленні невірно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права.

Позивач у апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині, в якій їй відмовлено в позові з тих підстав, що суд першої інстанції, визнавши існуюче щодо позивача порушення, не забезпечив поновлення порушеного права, не застосував ефективний спосіб захисту про який просив позивач. Зазначає про відсутність правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою за відсутності документів, підтверджуючих те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0185 накладається на іншу ділянку, яка перебуває у власності інших осіб. Вказує, що Полтавським окружним адміністративним судом під час ухвалення рішення у справі №440/5958/20 не враховано правову позицію щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями органу місцевого самоврядування, викладену в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №750/6330/17. З посиланням на постанову Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 зазначає, що сума гонорару не змінюється від обсягу наданих послуг та не залежить від витраченого адвокатом часу. За результатами апеляційного розгляду просить зобов`язати Великобагачанську селищну раду затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, площею 2 га, з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 ; стягнути з Великобагачанської селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн, судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн та судового збору в сумі 840,80 грн.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції справа розглядалася в спрощеному провадженні, оскільки є справою незначної складності.

Відповідно до положеньч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Рішенням тридцять сьомої сесії сьомого скликання Великобагачанської селищної ради від 13.09.2019 "Про розгляд заяви щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 " надано громадянці ОСОБА_1 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення, не наданих у власність та використання в межах села Байрак Великобагачанського району Полтавської області /а.с. 25/.

ПП "Алан-Зем" у 2019 році розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Великобагачанської селищної ради в межах с. Байрак /а.с. 23-45/.

28.10.2019 експертом державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Ломпарт Г.В. надано висновок №9349/82-19 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 /зворот а.с. 30/.

31.10.2019 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виготовленого ПП "Алан-Зем", в Державному земельному кадастрі зареєстрована земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Байрак, площею 2,0000 га з цільовим призначенням: 01.03. Для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0185, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019, сформованим 31.10.2019, копія якого наявна у матеріалах справи /а.с. 17-19/.

01.11.2019 ОСОБА_1 звернулася до Великобагачанської селищної ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :01:001:0185 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) ненаданих у власність та користування в межах села Байрак Великобагачанського району Полтавської області, та передачу у власність гр. ОСОБА_1 /а.с. 63/.

До вказаної заяви позивачем було додано проект землеустрою, витяг з ДЗК, копію паспорту та коду.

Рішенням сорокової позачергової сесії сьомого скликання Великобагачанської селищної ради від 02.12.2019 "Про розгляд заяви щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 " відмовлено останній у затвердженні проекту землеустрою, оскільки відповідна земельна ділянка перебуває у приватній власності інших осіб.

Не погодившись з цим рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувсь до Полтавського окружного адміністративного суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у справі №440/1003/20, яке набрало законної сили 07.08.2020, позовні вимоги ОСОБА_1 до Великобагачанської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення сорокової позачергової сесії сьомого скликання Великобагачанської селищної ради від 2 грудня 2019 року "Про розгляд заяви щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 ".

Зобов`язано Великобагачанську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 1 листопада 2019 року, зареєстровану за вхідним №773, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :01:001:0185, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення у межах с. Байрак з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великобагачанської селищної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. /а.с. 9-13, 66-76/.

З метою виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у справі №440/1003/20 відповідачем була повторно розглянута заява гр. ОСОБА_1 та рішенням 52 сесії 7 скликання Великобагачанської селищної ради від 17.08.2020 "Про повторний розгляд заяви гр. ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" відмовлено гр. ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Великобагачанської селищної ради на підставі статті 118 Земельного кодексу України, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка накладається на земельну ділянку, яка перебуває в приватній власності інших громадян /а.с. 14/.

Позивач не погодився з рішенням 52 сесії 7 скликання Великобагачанської селищної ради від 17.08.2020 "Про повторний розгляд заяви гр. ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" та звернувся до суду.

Як убачається із матеріалів справи, предметом спору є як підстави незатвердження проекту землеустрою, так і зобов`язання суб`єкта владних повноважень затвердити проект шляхом прийняття відповідного рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Великобагачанської селищної ради затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, площею 2 га, з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що така вимога виходить за межі повноважень адміністративного суду і не узгоджується з критеріями перевірки дій, рішень та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які закріплені у частині 2 статті 2 КАС України.

Разом з тим, суд першої інстанції, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, з метою ефективного захисту прав позивача вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Великобагачанську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (вхідний номер 773 від 01 листопада 2019 року) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :01:001:0185, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) ненаданих у власність та користування в межах села Байрак та передачу у власність гр. ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із її необґрунтованості.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями пункту першого статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо) (ч. 2 ст. 22 ЗК України).

При цьому, пунктом «а» частини 3 статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до положень п. «в» ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Порядок безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до частини восьмої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини четвертої вказаної статті розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Згідно із частиною п`ятою статті 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (ч. 7 ст. 186-1 ЗК України).

Відповідно до частини 9 статті 118 Земельного кодексу України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини 10, 11 статті 118 Земельного кодексу України).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що розроблений проект землеустрою підлягає погодженню та затвердженню відповідним органом виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. У разі прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність одночасно вирішується питання про надання земельної ділянки у власність.

Водночас, статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною другою статті 116 Земельного одексу України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частини четверта та п`ята статті 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначені статтею 12 Земельного кодексу України, відповідно до приписів частини 1 якої до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 6 статті 186 Земельного кодексу України передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Отже, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать питання затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а відповідно до частини 6 цієї статті - підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Частиною 5 статті 186-1 Земельного кодексу України визначено, що органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

При цьому, частиною 8 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Відповідно до норм частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР (надалі також закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно із частинами 1, 2 статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Виходячи з наведених правових норм, рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою належить до виключних повноважень селищної ради шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні. Рішення, дії або бездіяльність селищної ради щодо про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, надання земельних ділянок можуть бути оскаржені до суду.

За змістом статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 1 статті 9 цього Закону визначено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Пунктом 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (надалі - Порядок №1051), передбачено, що Державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій:

здійснює державну реєстрацію земельної ділянки:

- за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру присвоює кадастровий номер земельній ділянці;

- відкриває Поземельну книгу та вносить відомості до неї (крім відомостей про затвердження документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також про власників, користувачів земельної ділянки);

- робить позначку про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до підпункту 2 пункту 75 цього Порядку;

- надає за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру відомості, зазначені у підпункті 1 пункту 197 цього Порядку, відповідним органам державної влади, органам місцевого самоврядування;

приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-85 цього Порядку в разі:

- невідповідності поданих документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 цього пункту;

- розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини;

- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

- подання заявником документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, не в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів справи, 28.10.2019 експертом державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Ломпарт Г.В. надано висновок №9349/82-19 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 /зворот а.с. 30/.

31.10.2019 на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виготовленого ПП "Алан-Зем", в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Байрак, площею 2,0000 га з цільовим призначенням: 01.03. Для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0185, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019, сформованим 31.10.2019, копія якого наявна у матеріалах справи /а.с. 17-19/.

Таким чином, державним кадастровим реєстратором не встановлено розташування в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, іншої земельної ділянки або її частини.

Врахувавши, що державна реєстрація земельних ділянок може бути не проведена, якщо земельні ділянки були передані у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), суд першої інстанції ухвалою від 26.10.2020 витребував у відповідача докази на підтвердження того, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0185 накладається на земельну ділянку, яка перебуває в приватній власності інших громадян (із зазначенням кадастрового номеру такої земельної ділянки).

Відповідачем надано до суду копію Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №667636 від 19.11.2003 /а.с. 79-80/, виданого ОСОБА_2 про те, що на підставі рішення 8 сесії 24 скликання Великобагачанської селищної ради народних депутатів від 10 жовтня 2003 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 1,3681 га в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Байрак Великобагачанської селищної ради, для ведення особистого селянського господарства.

Зі змісту вказаного акту вбачається, що кадастровий номер земельної ділянки, на яку видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 №667636 від 19.11.2003, відсутній та з цього акту на право приватної власності на землю неможливо достовірно встановити місцезнаходження земельної ділянки, на яку його видано.

Відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження доводів у оскаржуваному рішенні про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0185 накладається на іншу земельну ділянку, яка перебуває в приватній власності інших громадян, у тому числі, гр. ОСОБА_2 .

Надана до суду відповідачем копія акту встановлення меж земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0024 від 04.07.2003 /а.с. 81/, також не містить відомостей про місцезнаходження зазначеної у ньому земельної ділянки, а земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0024 відсутня на Публічній кадастровій карті України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що стверджуючи у оскаржуваному рішенні про те, що земельна ділянка накладається на земельну ділянку, яка перебуває в приватній власності інших громадян, відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, усупереч частині 2 статті 77 КАС України не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0185 накладається на іншу земельну ділянку, яка перебуває в приватній власності інших громадян.

За встановлених обставин справи та наведених норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, висновок суду першої інстанції про те, що при прийнятті рішення 52 сесії 7 скликання Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області від 17 серпня 2020 року "Про повторний розгляд заяви гр. ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства" відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню, є правомірним.

Щодо вимог апеляційної скарги про зобов`язання Великобагачанської селищної ради затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, площею 2 га, з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з такого.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку суд дійсно не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

У разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути клопотання позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності клопотання та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення клопотання. Підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути клопотання, або ж ні; прийняти рішення про задоволення клопотання, або ж рішення про відмову у його задоволенні.

Разом з тим, такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

У даному випадку відповідачем не було надано належної оцінки всім поданим позивачем документам за процедурою, передбаченою відповідними правовими нормами Земельного кодексу України.

Надання ж оцінки заяві і доданим до неї документам, які не були предметом розгляду уповноваженим на вчинення таких дій органом місцевого самоврядування, виходить за межі повноважень адміністративного суду і не узгоджується з критеріями перевірки дій, рішень та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які закріплені у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовна вимога про зобов`язання Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0185, площею 2 га, з метою передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 , виходить за межі повноважень адміністративного суду і не узгоджується з критеріями перевірки дій, рішень та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які закріплені у частині 2 статті 2 КАС України.

Вирішуючи питання щодо обрання судом першої інстанції способу захисту прав позивача, колегія суддів виходить із такого.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, суд першої інстанції, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, з метою ефективного захисту прав позивача правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Великобагачанську селищну раду Великобагачанського району Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (вхідний номер 773 від 01 листопада 2019 року) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер :01:001:0185, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) ненаданих у власність та користування в межах села Байрак Великобагачанського району Полтавської області та передачу у власність гр. ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Великобагачанської селищної ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 10000,00 грн, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не надано суду належних доказів заподіяння йому моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову у даній справі.

Водночас, сам по собі факт прийняття відповідачем протиправного рішення не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат у справі, колегія суддів зазначає таке.

Розподіл судових витрат здійснено судом першої інстанції в порядку ст. 139 КАС України та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 420,40 грн.

Доводів, які б свідчили про незгоду позивача із сумою стягнутих витрат, апеляційна скарга не містить, а тому, керуючись положеннями частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не переглядає оскаржуване рішення в цій частині.

Також, у позовній заяві позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, яке частково задоволено судом першої інстанції.

Щодо законності та обґрунтованості судового рішення в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4, 5 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається з матеріалів справи, 02.10.2020 між Адвокатським об`єднанням "Партнери" (надалі - АО) та ОСОБА_1 (надалі - клієнт) укладено договір про надання професійної правничої допомоги /а.с. 21/, предметом якого є: АО бере на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки обумовлені Сторонами у договорі.

Пунктами 4.1, 4.2 Договору визначено, що гонорар є формою винагороди АО за надання правничої допомоги клієнту. За правничу допомогу, передбачену в пункті 1.2 договору клієнт сплачує АО винагороду (гонорар). Розмір гонорару АО при наданні правничої допомоги за даним договором становить 5000,00 грн. Аванс становить 2000,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до остаточного розгляду справи, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

До матеріалів справи надано:

- детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом ОСОБА_3 за договором про надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 /а.с. 48/, а саме: 1. попередні консультації з клієнтом в телефонному режимі, за допомогою систем електронного зв`язку - 1 година; 2. попереднє вивчення матеріалів, законодавства в необхідній сфері правовідносин - 3 години; 3. зустріч з клієнтом в офісі адвокатського об`єднання, узгодження правової позиції - 2 години; 4. детальне вивчення матеріалів, підготовка позовної заяви з додатками - 2 робочих дні;

- рахунок-фактуру №02/10 від 02.10.2020 на суму 5000 грн. /а.с. 46/;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1022781, виданий Литвиненко Анні Іванівні на представлення інтересів ОСОБА_1 в Полтавському окружному адміністративному суді, що виданий Адвокатським об`єднанням "Партнери" /а.с. 49/.

ОСОБА_3 (свідоцтво №2426, видане Радою адвокатів Полтавської області 30.10.2018) включена до Єдиного реєстру адвокатів України (https://erau.unba.org.ua/profile/63404).

Позивачем сплачено АО "Партнери" кошти за надання професійної правничої допомоги в загальному розмірі 5000 грн, що підтверджується квитанціями № 02/10 від 02.10.2020, №19/10 від 19.10.2020.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що попередні консультації з клієнтом в телефонному режимі, за допомогою систем електронного зв`язку, попереднє вивчення матеріалів, законодавства в необхідній сфері правовідносин, зустріч з клієнтом в офісі адвокатського об`єднання, узгодження правової позиції, детальне вивчення матеріалів фактично відноситься до підготовки позовної заяви, яка, враховуючи незначну складність даної справи та час, необхідний для складення позовної заяви, значний обсяг судової практики щодо правовідносин сторін, має бути оцінена у 3000 грн.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги розмір витрат на оплату адвоката та його співмірність зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на їх виконання (надання), обсягом наданих адвокатом послуг, зважаючи на часткове задоволення позову, висновок суду першої інстанції про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору в сумі 420 грн. 40 коп. = (840 грн. 80 коп./2) та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. = ((3000 грн. /2), є правомірним.

За вказаних обставин висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.11.2019 у справі №750/6330/17, від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, колегією суддів не враховуються як такі, що сформовані за інших спірних правовідносин та обставин справи.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на висновки суду апеляційної інстанції та приписи статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, - відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року по справі № 440/5958/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін Я.В. П`янова