Справа № 300/64/19
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" квітня 2021 р. справа № 300/64/19
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боршовського Т.І.,
за участю секретаря судового засідання Хорта А.Р.,
представника позивача Винника Ю.Г.,
представника відповідача - Галицької митниці Держмитслужби Флис Х.А.,
представник відповідача - Івано-Франківської митниці ДФС не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження адміністративну справу
до Івано-Франківської митниці ДФС
до Галицької митниці Держмитслужби
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2019 відкрито провадження у справі № 300/64/19 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС № 603-к від 04.12.2018 "Про припинення державної служби" та відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці ДФС задоволено частково: скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року по справі № 300/64/19 в частині задоволення позовних вимог і в цій частині відмовлено у задоволенні позову, а в решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі № 300/64/19 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17.09.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
08.10.2020 здійснено автоматизований розподіл адміністративної справи № 300/64/19, внаслідок якого визначено головуючого суддю у справі: Боршовського Т.І.
Ухвалою від 13.10.2020 вирішено здійснювати розгляд справи № 300/64/19 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 суд залучив до участі в справі Галицьку митницю Держмитслужби як другого відповідача.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2021 суд закрив підготовче провадження в адміністративній справі № 300/64/19 та розпочав розгляд справи по суті. Судовий розгляд призначено на 08.02.2021 о 12:00.
В судових засіданнях 08.02.2021 та 01.03.2021 оголошено перерву через неявку свідка та неподання відповідачем 2 додаткових доказів. В судовому засіданні 16.02.2021 відкладено розгляд справи за клопотанням представника позивача на 16.03.2021.
В судовому засіданні 12.03.2021 оголошено перерву до 22.03.2021 в зв`язку з витребуванням судом додаткових доказів ухвалою від 12.03.2021.
В судовому засіданні 22.03.2021 оголошено перерву до 05.04.2021 для підготовки сторін до судових дебатів у справі.
Судове засідання 05.04.2021 не відбулося в зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. Судове засідання призначено на 20.04.2021.
Представник позивача в даному судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю.
Представник відповідача 2 проти позову заперечила. Просила в позові відмовити.
Представник відповідача 1 в судове засідання жодного разу не з`явився, хоча був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце судових засідань у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи за правилами загального позовного провадження, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 з 01.08.2001 проходила державну службу в органах Державної митної служби, зокрема, з 06.02.2008 - в Івано-Франківської митниці (т. 2, а.с. 43-46).
Присягу державного службовця склала 01.08.2001 (т. 2, а.с. 54).
Згідно наказу від 07.05.2015 за № 61-к позивача переведено на посаду заступника начальника митного поста "Івано-Франківськ-центральний" - начальника відділу митного оформлення № 1 Івано-Франківської митниці ДФС з 13.05.2015 (т. 2, а.с. 46).
Наказом від 18.11.2016 за № 461-к позивача переведено з 21.11.2016 на посаду начальника відділу митного оформлення № 1 МП "Івано-Франківськ-центральний".
Вказані обставини також підтверджується записами в особовій картці та трудовій книжці ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 34-35, 43-46).
Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України № 603-к від 04.12.2018 на підставі частини 2 статті 87 закону України "Про державну службу" з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення № 1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС (т. 1, а.с. 17).
На підставі вказаного наказу зроблено запис в трудовій книжці ОСОБА_1 за № 36 (т. 2, а.с. 46).
Вважаючи, що її протиправно звільнено з державної служби, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ № 603-к від 04.12.2018 та поновити її на посаді та провести виплату належних їй коштів по оплаті праці та моральної шкоди.
Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.
Спірні правовідносини врегульовані Митним кодексом України, Законом України "Про державну службу" та Кодексом законів про працю України.
Відповідно до статті 569 Митного кодексу України працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами.
Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями (частина перша вищезазначеної статті).
Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України (частина третя вищезазначеної статті).
Частиною другою статті 87 Закону України "Про державну службу" встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Таким чином, вказаною статтею передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.
За змістом оскарженого наказу, судом встановлено, що в ньому не вказано конкретної підстави припинення державної служби позивача згідно частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Згідно пояснень відповідача 1 у відзиві на адміністративний позов, письмових поясненнях від 20.05.2019, судом встановлено, що підставами припинення державної служби позивача згідно з частиною другою статті 87 Закону України "Про державну службу" було перебування ОСОБА_1 у стані тимчасової непрацездатності більш як 150 календарних днів протягом року з 30.08.2016 по 19.05.2017.
В матеріалах справи містяться надані представником відповідача копії листків непрацездатності, які підтверджують перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності у вказаному періоді.
Зокрема, відповідно до листка непрацездатності № 475255, виданого 28.09.2016, ОСОБА_1 з 30.08.2016 по 28.09.2016 (30 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 50).
Згідно листка непрацездатності № 349727, виданого 29.09.2016, ОСОБА_1 з 29.09.2016 по 12.10.2016 (14 календарних днів) продовжувала перебувати в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 49).
Згідно листка непрацездатності № 471539, виданого 17.10.2016, ОСОБА_1 з 17.10.2016 по 04.11.2016 (19 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 47).
Згідно листка непрацездатності № 475293, виданого 12.11.2016, ОСОБА_1 з 07.11.2016 по 12.11.2016 (6 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 48).
Згідно листка непрацездатності № 471606, виданого 24.01.2017, ОСОБА_1 з 24.01.2017 по 17.02.2017 (25 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 46).
Згідно листка непрацездатності № 475462, виданого 10.03.2017, ОСОБА_1 з 20.02.2017 по 10.03.2017 (19 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 45).
Згідно листка непрацездатності № 246384, виданого 30.03.2017 ОСОБА_1 з 13.03.2017 по 30.03.2017 (18 календарних днів) продовжувала перебувати в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 44).
Згідно листка непрацездатності № 246385, виданого 30.03.2017 ОСОБА_1 з 31.03.2017 по 30.04.2017 (24 календарні дні) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 43).
Згідно листка непрацездатності № 296110, виданого 24.04.2017 ОСОБА_1 з 24.04.2017 по 05.05.2017 (12 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 42).
Відповідно до листка непрацездатності № 297316, виданого 10.05.2017 ОСОБА_1 з 10.05.2017 по 19.05.2017 (10 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т. 3, а.с. 43).
Згідно вказаних листків непрацездатності термін перебування позивача в стані непрацездатності у вказаному періоді сукупно складав 177 календарних днів.
Водночас суд не погоджується з твердженням позивача як на самостійну підставу для скасування спірного наказу від 04.12.2018, про те, що в наказі відсутнє посилання на конкретні обставин, які передбачені частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу", з посиланням на листки непрацездатності.
На переконання суду, з огляду на конструкцію норми частини 2 статті 87 Закону України "Про державну службу", роботодавець повинен зазначити конкретні обставини, з якими закон пов`язує припинення державної служби з цієї підстави (як от: кількість днів нез`явлення державного службовця на службу внаслідок тимчасової непрацездатності, період такої неявки (підряд чи протягом року). Водночас, відсутність такої інформації, за наявності посилання на конкретну норму закону на підставі якої припинено державну службу, та за умови доведення роботодавцем таких обставин первинним документами в разі спору про це, не свідчить про протиправність такого наказу. Тим паче про це не свідчить відсутність посилань в наказі на конкретні листки непрацездатності.
Суд звертає увагу на те, що в наказі від 04.12.2018 за № 603-к зазначено як підставу припинення держаної служби частину 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».
В поясненнях відповідач 1 вказував на те, що позивач перебувала на листках непрацездатності з 24.04.2017 по 05.05.2017, всього 178 календарних днів. Проте судом встановлено вище, що час перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності становить 177 календарних днів.
Згідно вказаних вище пояснень відповідача 1, обставинами, якими підтверджується підстава припинення державної служби позивача згідно з частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу», є невихід на роботі ОСОБА_1 через перебування у стані тимчасової непрацездатності протягом 177 календарних днів протягом року з 30.08.2016 по 19.05.2017. В підтвердження цих обставин подано досліджені судом вище листки непрацездатності, які вчасно подані позивачем та були наявні на день винесення спірного наказу у Івано-Франківської митниці ДФС. Вказані обставин підтверджені й поясненнями ОСОБА_1 та показами свідка ОСОБА_3 , який займав посаду керівника підрозділу митниці по роботі з персоналом.
Даючи оцінку вказаним обставинам в розрізі дослідження факту наявності чи відсутності підстави для припинення державної служби ОСОБА_1 згідно з частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу" та правомірності наказу від 04.12.2018, яким припинено державну службу позивача з 21.06.2017, суд зазначає таке.
Частиною 6 статті 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Пунктом четвертої частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу.
З наведених приписів законодавства слідує, що до періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.
Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
При визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.
При цьому, наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.
Таке тлумачення правового регулювання згідно норми частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» відповідає висновкам Верховного Суду, зробленим в постановах від 31.01.2020 у справі № 815/6178/17, від 20.02.2020 у справі № 804/3912/17, від 02.04.2020 у справі № 807/2036/17.
Отже, для застосування норми частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» необхідно встановити, чи на час прийняття Івано-Франківською митницею ДФС наказу від 04.12.2018 № 603-к, ОСОБА_1 більше 150 календарних днів протягом року була відсутня на роботі через тимчасову непрацездатність.
Судом вище встановлено, що й визнається сторонами, про те, що ОСОБА_1 була відсутня на службі через тимчасову непрацездатність протягом 177 календарних днів в період з 30.08.2016 по 19.05.2017.
Відповідач 1 врахував вказаний факт та 04.12.2018 року прийняв наказ про припинення державної служби позивача з 21.06.2017, тобто фактично виходячи з того, що станом на 21.06.2016 ОСОБА_1 не з`являлася на службу через перебування в стані тимчасової непрацездатності більше 150 календарних днів протягом року, почавши відлік перебігу такого строку першим днем тимчасової непрацездатності - 30.08.2016. Дійсно, суд погоджується з відповідачем 1 про те, що за такого арифметичного розрахунку станом на 21.06.2017 року у позивача було більше 150 календарних днів тимчасової непрацездатності протягом року. Водночас, суд вважає, що суб`єктом призначення не враховано того, що за змістом частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» такий перебіг строку має чіткі часові межі. При визначенні наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку із нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, облік часу нез`явлення на службі здійснюється сумарно протягом року та має становити 151 календарний день і більше з першого дня тимчасової непрацездатності. Тобто право суб`єкта призначення припинити державну службу виникає з 151 календарного дня невиходу державного службовця на службу та закінчується останнім днем року від першого дня тимчасової непрацездатності державного службовця.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.05.2020 у справі № 808/3576/16.
В спірному випадку перший день перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності за розрахунком відповідача 1 мав місце 30.08.2016. Отже, право відповідача 1 на припинення державної служби ОСОБА_1 виникло на 151 календарний день її нез`явлення на службу внаслідок тимчасової непрацездатності та припинилося через рік від першого дня нез`явлення + 26 календарних днів (177-151), тобто у вересні 2017 року. Навіть якщо взяти до уваги ще два листки непрацездатності за період з 21.06.2016 по 22.07.2017, які позивач не надала відповідачу 1, такий присічний строк закінчився в Івано-Франківської митниці ДФС в жовтні 2017. В період з липня 2017 по грудень 2018, як встановлено судом вище, ОСОБА_1 не перебувала в стані тимчасової непрацездатності, натомість без поважних причин не виходила на роботу. Оскаржений наказ прийнято відповідачем 1 лише у грудні 2018, тобто з пропуском річного строку, який давав право відповідачу 1 на його реалізацію згідно з частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Такі висновки суду грунтуються не лише на буквальному тлумаченні норми частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу», але й на її застосуванні з дотриманням принципів права.
Суд вважає, що встановлене частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» право суб`єкта призначення на припинення державної служби за його ініціативою не є абсолютним і не може бути реалізованим зі спливом тривалого часу на власний розсуд, тобто недобросовісно та несвоєчасно, оскільки в протилежному випадку буде порушені принципи «правової визначеності» та «належного врядування» як складові верховенства права.
З протилежної логіки речей, роботодавець, посилаючись на те, що припинення державної служби з вказаної підстави є його правом, міг би його реалізовувати в будь-який час, прийнявши відповідний наказ з датою припинення державної служби, що передує даті такого наказу (через рік, два, п`ять тощо після виникнення підстав для цього, в спірному випадку через півтора року), що є явно свавільним та недопустимим в демократичному суспільстві.
Щодо доводів відповідача 1 на те, що він діяв добросовісно, оскільки прийняття наказу лише 04.12.2018 зумовлено тим, що у Івано-Франківської митниці ДФС не було інформації про поважність причин невиходу ОСОБА_1 на роботу і з`ясовувалося питання щодо причин перебування ОСОБА_1 на листках непрацездатності, то, на переконання суду, вони не спростовують попереднього висновку суду. Як вже зазначав суд, подальший невихід на роботу державного службовця після 150 і більше календарних днів перебування на листках непрацездатності, та фактична відсутність на роботі, без повідомлення про захворювання, яке дає право на більш тривалий строк на збереження посади, не позбавляє суб`єкта призначення винести наказ про припинення державної служби на підставі частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Окрім цього, в розрізі предмету спору в цій справі та підстав заявленого позову, є й безпідставними доводи відповідачів про те, що суду необхідно врахувати такі обставини.
Так, відповідач 1 зазначає про те, що:
- ОСОБА_1 21.06.2017 станом на 9:00 (після закінчення терміну відпустки) не приступила до виконання службових обов`язків, у зв`язку із чим начальником митного поста «Івано-Франківськ-центральний» про вказаний факт підготовлено та направлено начальнику митниці службову записку № 150/09-70-61-01-56 від 21.06.2017. У результаті опрацювання вказаної службової записки, сектор по роботі з персоналом отримав в усному порядку відомості про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. Після цього в телефонному режимі ще кілька разів повідомлялась інформація про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. В подальшому сектором по роботі з персоналом скеровувались листи (№ 741/10/09-70-04-44 від 30.06.2017, № 798/10/09-70-10-12 від 18.07.2017, № 1141/10/09-70-04-44 від 11.10.2017) ОСОБА_1 з проханням з`явитися за адресою Івано-Франківської митниці ДФС для отримання повідомлення про наступне вивільнення, проте ці листи повертались у зв`язку із закінченням строку для зберігання. Суд в цьому випадку не бере до уваги заперечення представника позивача про те, що відсутні докази направлення вказаних листів позивачу належним чином, оскільки такі доводи спростовуються наявними в справі копіями конвертів та поштових довідок (том 2, а.с. 64, 66, 67);
- 29.11.2017 ОСОБА_1 скеровано лист № 1345/10-09-70-10-12, яким проінформовано, що 30.11.2017 буде проводитись перевірки наявності в сейфі номерної печатки, закріпленої за ОСОБА_1 , цей лист також повернувся у зв`язку із закінченням строку зберігання. Проте, на вказану вище перевірку з`явився чоловік ОСОБА_1 , який повідомив, що йому невідоме місцезнаходження позивачки та причини її відсутності на робочому місці. Вказані обставини підтверджуються показами свідка ОСОБА_2 ;
- Івано-Франківська митниця ДФС неодноразово намагалася встановити місцезнаходження ОСОБА_1 , скеровуючи листи до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (№ 23/91/09-70-04-47 від 14.02.2018), до Відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Івано-Франківській області (№ 175/7/09-70-04-47 від 09.02.2018). Проте, відповідачу 1 повідомлено про те, що такі дії є поза межами компетенції вказаних органів (т. 1, а.с. 55-58, 80) .
- Івано-Франківською митницею ДФС скеровувались запити до установ охорони здоров`я з метою встановити, чи позивач перебуває на лікуванні (листи № 534/9/09-70-04-47 від 31.10.2017, № 99/9/09-70-04-47 від 17.02.2018, № 246/9/09-70-04 від 04.04.2018, № 283/9/99-70-10-12 від 23.04.2018, № 282/9/09-70-10 від 23.04.2018 (т.1, а.с. 68-71, 77-78, 83).
Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд зазначає про те, що вказані доводи відповідачів щодо відсутності позивача на роботі з 21.06.2017 по дату прийняття наказу № 603-к від 04.12.2018 та докази щодо вжиття заходів для встановлення місцезнаходження позивача не стосуються наявності чи відсутності підстав для прийняття оскаржуваного наказу згідно з частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Згідно пояснень відповідача 1 позивач жодного разу не виходила на роботу з 21.06.2017 по день прийняття оскарженого наказу. Під час розгляду справи з пояснень позивача судом встановлено, що нез`явлення на роботу зумовлене незгодою позивача із тим, що при реорганізації відповідача їй не було запропоновано рівнозначну посаду та тим, що між сторонами існує судовий спір з цього приводу (справа № 809/620/17).
Доводи відповідачів про те, що винесення наказу саме 04.12.2018, а не 21.06.2017 було викликано добросовісним бажанням керівництва Івано-Франківської митниці ДФС встановити дійсні обставини відсутності ОСОБА_1 на службі з 21.06.2017 по 04.12.2018 (чи перебуває в стані тимчасової непрацездатності, чи є її хвороба такою, що надає право на більш тривале перебування на листках непрацездатності тощо), в розрізі предмету спору в цій справі є абсолютно неприйнятними.
Суд вказує на те, що питання дотримання трудової дисципліни позивачем виходить за межі предмету дослідження у вказаній справі, оскільки спірний наказ стосується обставин, передбачених частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу", а саме перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності більш як 150 календарних днів протягом року.
Водночас, суд хотів би зазначити про те, що для з`ясування обставин, на які посилається відповідач 1, згідно з статтями 63, 68 Закону України «Про державну службу», в зв`язку з невиходом на роботу державного службовця ОСОБА_1 , за відсутності повідомлення нею роботодавця про причин її невиходу на роботу (тобто фактично наявного складу дисциплінарного проступку: прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 12 частини 2 статті 65 Закону України "Про державну службу"), начальник Івано-Франківської митниці ДФС повинен був порушити дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 . Однак вказаного зроблено не було.
Згідно табелів обліку робочого часу за період з червня 2017 по грудень 2018, ОСОБА_1 в період з 21.06.2017 по 31.10.2017 була проставлена відмітка про тимчасову непрацездатність, в період з листопада 2017 до лютого 2018 взагалі не було проставлено жодних відміток. Вказані обставини встановлені під час інспекційного відвідування Івано-Франківської митниці ДФС Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, що підтверджується актом № 09-01-46/143 від 30.03.2018 (т. 4, а.с. 31-34). Після вказаного інспекційного відвідування Управління Держпраці в Івано-Франківській області, відповідачем 1 виправлено вказані табелі робочого часу та зроблено відмітку щодо ОСОБА_1 про її відсутність на роботі з невідомих причин.
В підтвердження невиходу позивача на роботу відповідачем 1 подано суду акти відсутності ОСОБА_1 на робочому місці в період з 30.10.2017 по 04.12.2018. Такі акти за період з 21.06.2017 по 30.10.2017 не складалися. Про не складення таких актів в період з 30.10.2017 по 30.03.2018 свідчить той факт, що такі акти не були подані Івано-Франківською митницею ДФС під час позапланової виїзної перевірки дотримання законодавства про державну службу, проведеної Міжрегіональним управлінням Національного агентства України з питань державної служби в Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях, що підтверджується довідкою № 6/103/пов/ТЦ/18 від 24.04.2018 року (т. 3, а.с. 202-205). Частина актів (від 29.12.2017, від 12.01.2018, від 09.03.2018, від 13.04.2018, від 11.05.2018, від 01.06.2018, від 22.10.2018, від 08.12.2018) складені за дні, які не були робочими, або вже за період після прийняття оскарженого наказу від 04.12.2018).
Підсумовуючи, суд зазначає про те, що так і не знайшов відповіді на питання, чим конкретно займалася Івано-Франківська митниця ДФС в період після останніх усних повідомлень ОСОБА_1 про її перебування на листках непрацездатності (в період з 21.06.2017 по 22.07.2017), за відсутності інформації про поважність причин не виходу позивача на роботу після 22.07.2017. Перші запити відповідач вчинив лише в жовтні 2017, та потім в лютому квітні 2018, спірний наказ видано в грудні 2018. Зрештою вказані обставини так і не дають відповіді на питання щодо того, які саме надзвичайні обставини створили відповідачу 1 перешкоди в проведенні службового розслідування по вказаних вище фактах.
Таким чином, суд дійшов висновку, що вказані обставини не впливають на правильність оцінки обставин, які давали суб`єкту призначення підстави для припинення державної служби позивача згідно з частиною 2 статті 87 Закону України "Про державну службу" шляхом прийняття наказу від 04.12.2018 за № 603-к.
Також на ці обставини не випливають доводи позивача про те, що її невихід на роботу був зумовлений незгодою з діями відповідача 1 при реорганізації Івано-Франківської митниці, не забезпеченням їй організації робочого місця, розпорядку роботи, змісту службових обов`язків, оскільки вони виходять за межі предмету дослідження в цій справі.
Щодо оцінки таких вищевикладених судом обставин в розрізі обгрунтування правильності визначення в наказі від 04.12.2018 дати припинення державної служби 21.06.2017, то, на переконання суду, такі обставини жодним чином не можуть бути оцінені судом як такі, що спрямовані, як зазначив відповідач 1 в своїх письмових поясненнях, на те, щоб не допустити «легалізації» безпідставного трудового стажу позивача.
Суд зазначає про те, що дійсно в діяльності будь-якого державного органу, зрештою як і в житті будь-якої людини, виникають помилки, які потребують виправлення. Однак суд переконаний, що виправлення допущеної суб`єктом призначення Івано-Франківською митницею ДФС своєї бездіяльності по належному реагуванню на факти невиходу ОСОБА_1 на роботу без поважних причин в період з липня 2017 по грудень 2018, не може відбуватися у спосіб порушення органом державної влади законодавства України, та як наслідок трудових прав та гарантій працівника державного службовця.
Так, за змістом статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Судом вище зроблено висновок про те, що право на припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення повинно бути реалізоване у розумні строки, які чітко визначені частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу», а дата припинення державної служби не може передувати даті прийняття наказу.
Відповідно до правової концепції Європейського суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Отже, прийняття оскаржуваного наказу із визначенням дати припинення державної служби з 21.06.2017, тобто з дати, що передує даті прийнятого наказу на майже півтора року, суперечить як вимогам статті 47 Кодексу законів про працю України, оскільки унеможливлює її реалізацію, так і частині 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Такі дії відповідача 1 за обставин справи не свідчать про дотримання принципу «належного врядування», та не забезпечують верховенство права у спірних правовідносинах.
Окрім цього, на думку суду, є доречними за спірних обставин доводи представника позивача про те, що відповідачем 1 при прийнятті наказу та застосуванні норми частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» не враховано того факту, що позивач обійняла посаду начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.11.2017 (наказ № 461-к від 18.11.2016), а тому перебіг строку 150 календарних днів нез`явлення на службу внаслідок тимчасової непрацездатності необхідно обчислювати з цієї дати. Однак з цієї дати ОСОБА_1 перебувала на листках непрацездатності менше 150 календарних днів протягом року, та менше 120 календарних днів підряд, що підтверджується наявними в матеріалах справи листками непрацездатності.
Цікавим є той факт, що згідно доповідної записки завідувача сектору по роботі з персоналом від 04.10.2018 начальнику Івано-Франківської митниці ДФС, яка наявна в матеріалах особової справи ОСОБА_1 , зазначено, що ОСОБА_1 на день складення доповідної записки відсутня на роботі 107 днів через перебування в стані тимчасової непрацездатності.
В постанові від 12.01.2021 у справі № 420/6311/18 Верховний Суд при застосуванні частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» зробив висновок про те, що дні тимчасової непрацездатності в зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.
Отже, вказане додатково свідчить про неправильне застосування Івано-Франківською митницею ДФС норми частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» при прийнятті наказу від 04.12.2018 № 603-к.
З огляду на викладене, суд вважає, що рішення суб`єкта призначення наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 04.12.2018 за № 603-к про припинення державної служби ОСОБА_1 з 21.06.2017, є протиправним, а тому його належить скасувати.
Щодо позову в частині позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017, то суд вказує на таке.
Частиною 1 статті 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній посаді органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, суд погоджується з позивачем про необхідність її поновлення на посаді, з якої її було звільнено, тобто на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС, оскільки судом вище було встановлено про те, що звільнення ОСОБА_1 було протиправним.
Водночас, судом враховано, що в період з 21.06.2017 по 04.12.2018 ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Івано-Франківською митницею ДФС (так, щодо неї вівся табель робочого часу; складалися акти невиходу на роботу; наказом від 30.01.2018 № 57-к позивачу з 01.01.2018 встановлено новий розмір посадового окладу та перераховано розмір вислуги державної служби тощо), що й підтверджено перевіркою та інспекційним відвідуванням територіальних органів Держслужби та Держпраці України. А тому, з огляду на попередні висновки при оцінці наказу від 04.12.2018 № 603-к щодо дати звільнення, суд вважає, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде її поновлення на роботі саме з 05.12.2018 наступного дня після винесення наказу про припинення державної служби. Вказані обставини, керуючись частиною 1 статті 2, частиною 2 статті 9 КАС України, є підставою для виходу судом за межі позовних вимог, оскільки в інший спосіб відновлення порушеного права позивача не буде ефективним.
Відповідно до статті 57 Закону України "Про державну службу" державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Частиною 1 статті 58 цього ж Закону передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Частиною 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Частиною 1 статті 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Статтею 24 Закону України "Про відпустки" встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, з системного аналізу вказаних норм законодавства, можна дійти висновку про те, що право працівника на відпустку виникає за фактично відпрацьований ним робочий рік. Однак, як попередньо встановлено судом, позивач протягом 2018 року не працювала, була відсутня на роботі без поважних причин.
За наведеного, суд не знайшов підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС середньомісячної заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 в сумі 203830,48 грн., з підстав того, що позивач перебувала з відповідачем 1 в трудових відносинах в цей період, то суд зазначає таке.
Частиною 1 статті 50 Закону України "Про державну службу" передбачено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Таким чином, якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин повний календарний місяць, за який здійснюються розрахунки щодо нарахування заробітної плати, то заробітна плата працівникові за цей місяць не нараховується. Якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин окремі дні (години), то основна заробітна плата нараховується виходячи з фактично відпрацьованого працівником робочого часу (фактично виконаної роботи).
Частиною другою статті 30 Закону "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 затверджено та введено в дію з 01 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, до складу якої включено № П-5 "Табель обліку використання робочого часу".
Згідно табелів обліку робочого часу, які містяться в матеріалах справи (т. 2, а.с. 230-250, т. 3, а.с. 1-15), позивач не виходила на роботу і не виконувала покладені на неї трудові обов`язки. Вказане також підтверджено показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Вказана обставина також визнана ОСОБА_1 в поясненнях наданих суду в судовому засіданні 08.02.2021, та письмово у відповіді на відзив від 09.01.2021. Як пояснила позивач, вказана обставина зумовлена її незгодою з тим, що при реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС їй не було запропоновано рівнозначну посаду та наявністю судового спору між ОСОБА_1 та Івано-Франківською митницею ДФС з цього питання (справа № 809/620/17).
Враховуючи викладене у відповідача 1 не було правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати у період відсутності позивача на роботі.
Щодо періоду з 21.06.2017 по 21.07.2017, то позивачем надано суду листки непрацездатності АДД № 256991 та АДД № 297738, однак, як не заперечується ОСОБА_1 , вказані листки непрацездатності не були подані Івано-Франківській митниці ДФС, а відповідач 1 фактично не міг їх врахувати, та провести відповідні нарахування. За таких обставин, за відсутності позовної вимоги з підстав неврахування відповідачем 1 вказаних листків непрацездатності, та виплати компенсації по них, тобто враховуючи відсутність спору між сторонами з цього питання та відповідно порушеного права позивача, суд вказані обставини не бере до уваги. В подальшому позивач не позбавлена можливості в разі виникнення спору з цього питання звернутися до суду з окремим позовом.
За таких обставин в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середньомісячної заробітної плати за період роботи з 21.06.2017 по 04.12.2018 слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019 в сумі 111111,06 грн. згідно з статтею 117 КЗпП України, то вказана позовна вимога не підлягає задоволенню. Судом, з огляду на викладені вище висновки, не встановлено наявності невиплачених позивачу сум, що належали до виплати на дату прийняття спірного наказу.
Окрім цього, суд погоджується з доводами відповідачів про те, що враховуючи відсутність позивача на роботі станом на 04.12.2018, ОСОБА_1 правомірно 05.12.2028 направлено засобами поштового зв`язку на адресу її місця проживання, яка вказана в особовій справі, повідомлення про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки. Отже, в суду відсутні підстави для висновку про затримку роботодавця щодо видачі трудової книжки, і як наслідок для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно з частиною 4 статті 235 КЗпП України.
Окрім цього суд звертає увагу на те, що позивачем не заявлено позовної вимоги про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальним правами та вимогами (частина 3 статті 9 КАС України). Враховуючи, що ОСОБА_1 обрано захист її порушеного права у спосіб скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а також встановлені судом обставини, що передували винесенню оскаржуваного наказу, поведінку позивача, то суд не бачить підстав для виходу за межі позовних вимог, та розгляду вказаного питання.
Позивач обґрунтовує позов в цій частині тим, що внаслідок бездіяльності, а в подальшому протиправними діями керівництва Івано-Франківської митниці ДФС, що виразилося у неналежній організації умов праці в частині ненадання робочого місця, відсутність посадових обов`язків, відсутність обліку робочого часу та оплати праці за 2017-2018 роки їй завдано моральних страждань. Крім цього, в обґрунтування вказаної вимоги позивач зазначила, що за період з 21.06.2017 по 14.07.2017 позивач перебувала на лікарняному в Івано-Франківській ОКЛ у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, на який вплинув морально-психологічний стан внаслідок виведення за штат і відсутності запропонованої посади та облаштованого робочого місця. Крім того, в період часу з 17.07.2017 по 21.07.2017 позивач перебувала на лікарняному у зв`язку із хворобою малолітньої дитини ОСОБА_7 , 2008 р.н. В подальшому за 2017-2018 року позивач систематично перебувала у стані збудження, настороженості, агресії, депресивного стану, з підстав, що за цей час відповідач не зміг визначити правовий статус позивача, наявність чи відсутність трудових відносин між ними, особливо цей стан погіршився після ознайомлення із наказом про звільнення з роботи, що також підтверджується усними заявами членів сім`ї позивача.
За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.
Обґрунтовуючи завдану моральну шкоду позивач посилається на обставини, які передували прийняттю оскаржуваного наказу, зокрема на події, які мали місце в червні липні 2017 року та протягом 2017-2018 років, що в свою чергу виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям наказу № 603-к від 04.12.2018 та завданою моральною шкодою, на яку посилається позивач.
Враховуючи викладене, в задоволенні позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди належить відмовити.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позов до відповідача 1 належить частково задовольнити: визнати протиправним та скасувати наказ від 04.12.2018 року за № 603-к «Про припинення державної служби» та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 05.12.2018. В задоволенні решти позовних вимог до відповідача 1, та відповідача 2, - відмовити.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами.
Судові витрати згідно з статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на часткове задоволення позову, за відсутності доказів їх понесення сторонами, судом не розподілялися.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 04.12.2018 року за № 603-к «Про припинення державної служби».
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 05.12.2018.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати не розподіляти.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Івано-Франківська митниця ДФС, ідентифікаційний код 39640261, вулиця Короля Данила, 20, місто Івано-Франківськ, 76010.

Відповідач 2: Галицька митниця Держмитслужби, ідентифікаційний код 43348711, вулиця Костюшка, 1, місто Львів, 79000.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

Рішення складене в повному обсязі 30 квітня 2021 р.