Справа № 0940/1271/18
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 0940/1271/18 пров. № А/857/4832/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

апелянта Дем`яніва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Матуляк Я.П. об 11 год. 22 хв. у м. Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 02 жовтня 2019 року) у справі № 0940/1271/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України про часткове скасування пункту наказу Міністра оборони України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про скасування пункту 6 наказу Міністра оборони України від 21.08.2001 за № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України».

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що наказ Міністра оборони України № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» є таким, що виданий незаконно. На думку позивача, відповідач перевищив свої повноваження, оскільки згідно пункту 12 Указу Президента України «Про затвердження положень про Міністерство оборони України та Генеральний штаб Збройних Сил України» № 888/97 від 21.08.1997 Міністр оборони України має право тільки скасовувати та вносити зміни до наказів і директив підпорядкованих йому органів військового управління і військового командування. Крім цього вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним ще із тих підстав, що він не є зареєстрованим в Міністерстві юстиції України.

25.07.2018 ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху.

Відповідно до зазначеної ухвали, позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви, а саме: вказати ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти та відомі номери засобів зв`язку (для відповідача); реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серію паспорта (для позивача); додати до позовної заяви копії документів які засвідчені його підписом із зазначенням дати такого засвідчення, відповідно до кількості учасників справи; зазначити про наявність у позивача або іншої особи оригіналів доданих до позовної заяви копій документів; зазначити у позовній заяві які саме його права та законні інтереси порушено оскаржуваним наказом Міністра оборони України «Про головнокомандувачів видами Збройних сил України» №289 від 22.08.2001; додати до позовної заяви копію оскаржуваного наказу Міністра оборони України «Про головнокомандувачів видами Збройних сил України» № 289 від 22.08.2001 відповідно до кількості учасників справи; додати до позовної заяви підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; сплатити судовий збір у розмірі 704, 80 грн. Крім цього, суд надав позивачу час для надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав такого пропуску.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.08.2018 повернуто позовну заяву у зв`язку з не усуненням недоліків позовної заяви.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.08.2018 про повернення позовної заяви в справі № 0940/1271/18 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 позовну заяву повернуто позивачу.

Так, щодо виконання ухвали суду про надання позивачем заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду суд першої інстанції зазначив, що про наказ Міністра оборони України №289 від 21.08.2001 позивачу було відомо ще у 2010 році, оскільки ним подавався адміністративний позов до Міністра оборони України, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Президент України та Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Командувач Повітряних Сил Збройних Сил України, про скасування наказу Міністра оборони України № 289 від 21.08.2001, який був повернутий позивачу ухвалою суду від 12.01.2010 у справі № 2а-137/10/0970. Щодо посилання позивача на лист Адміністрації Президента України від 05.04.2018, яким фактично цитується зміст Указу Президента України №649/2001 від 20.08.2001, то останній, в свою чергу, як нормативно-правовий акт був у загальному доступі, а тому позивач міг дізнатися про його зміст ще в 2010 році, тоді ж, коли дізнався про наказ Міністра оборони України № 289 від 21.08.2001. Крім цього суд зазначив, що з оскаржуваного позивачем наказу № 289 від 21.08.2001 вбачається, що він прийнятий відповідно до Указу Президента України № 647/2001 від 20.08.2001, а тому лист Адміністрації Президента України від 05.04.2018, на який посилається позивач як на обставину для поновлення пропущеного строку звернення до суду, не стосується оскаржуваного наказу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 про повернення позовної заяви у справі № 0940/1271/18 скасовано та прийнято постанову, якою справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційним судом, зокрема встановлено те, що позивачем наведено поважні причини для поновлення строку звернення до суду з позовом про скасування п. 6 наказу Міністра оборони України «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» № 289 від 22.08.2001 відсутні.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 відкрито провадження в адміністративній справі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», виданий Міністром оборони України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що оскаржуваний наказ виданий без відповідних повноважень, оскільки саме на Президента України покладається обов`язок наділяти повноваженнями відповідних осіб повноваженнями Заступника Міністра оборони України. Такі твердження в повній мірі кореспондуються з відповіддю керівника Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації адміністрації Президента України С. Кондзелею від 05.04.2018, в якій зазначено, що з моменту видання Президентом України указу № 649 від 20.08.2001 «Про призначення В. Стрельникова Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України» в подальшому Президент України іншими указами або розпорядженнями Президента України не уповноважував генерал полковника В. Стрельникова виконувати обов`язки заступника Міністра оборони України.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі № 0940/1271/18 та провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України про часткове скасування пункту наказу Міністра оборони України закрито.

24.02.2021 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 0940/1271/18, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020 в справі № 0940/1271/18 скасовано та направлено справу до апеляційного суду на новий розгляд.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апелянт в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов. Крім цього пояснив, що ним було подано інший позов до цього самого відповідача з тим самим предметом однак з інших підстав, який було повернуто.

Відповідач в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Указом Президента України від 20.08.2001 № 647/2001 «Про заснування посад головнокомандувачів Збройних Сил України» засновано посади головнокомандувачів Сухопутних військ, Військово-Повітряних Сил, військ Протиповітряної оборони та Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 2 зазначеного Указу Міністерству оборони України доручено привести свої акти у відповідність із цим Указом та подати у тримісячний строк пропозиції щодо переліку посад, які підлягають заміщенню особами вищого офіцерського складу Збройних Сил України.

Указом Президента України від 20.08.2001 № 649/2001 «Про призначення В.Стрельникова Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України» призначено генерал-полковника ОСОБА_2 - Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнивши його з посади заступника Міністра оборони України - командувача Військово-Повітряних Сил України.

21.08.2001 Міністр оборони України, на виконання Указу Президента України від 20.08.2001 № 647/2001 «Про заснування посад головнокомандувачів Збройних Сил України», видав наказ за № 289 від «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», яким оголошено Укази Президента України про призначення :

1. Генерал-полковника ОСОБА_3 - Головнокомандувачем Сухопутних військ Збройних Сил України та звільнення його з посади заступника Міністра оборони України - командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (Указ Президента України від 20.08.2001 № 650/2001) ;

2. Генерал-полковника ОСОБА_2 - Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України та звільнення його з посади заступника Міністра оборони України - командувача Військово-Повітряних Сил України (Указ Президента України від 20.08.2001 № 649/2001) ;

3. Генерал-полковника ОСОБА_4 - Головнокомандувачем Військ Протиповітряної оборони Збройних Сил України та звільнення його з посади заступника Міністра оборони України - командувача Сил Протиповітряної оборони України (Указ Президента України від 20.08.2001 № 651/2001);

4. Адмірала ОСОБА_5 - Головнокомандувачем Військово-Морських Сил Збройних Сил України (Указ Президента України від 20.08.2001 № 648/2001).

Згідно пункту 5 зазначеного наказу заступникам Міністра оборони України, начальникам управлінь центрального апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, начальнику залізничних військ - начальнику Головного управління залізничних військ до 20.09.2001 проаналізувати чинні нормативні акти та подати пропозиції начальнику Генерального штабу Збройних Сил України - першому заступнику Міністра оборони України щодо їх приведення у відповідність до Указу Президента України від 20.08.2001 № 647/2001 «Про заснування посад головнокомандувачів Збройних Сил України».

Відповідно до п. 6 оскаржуваного наказу, до приведення нормативних актів Міністерства оборони України у відповідність до вищезазначеного Указу Президента України головнокомандувачі видами Збройних Сил України користуються повноваженнями заступника Міністра оборони України - командувача виду Збройних Сил України, наданими їм Міністром оборони України.

Згідно з пунктом 7, наказ розіслано його до окремої військової частини та доведено до всього особового складу Збройних Сил України.

02.04.2018 позивач направив до Адміністрації Президента України запит на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію про те, чи було Президентом України, як Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України уповноважено генерал-полковника В. Стельникова виконувати обов`язки заступника Міністра оборони України.

Адміністрація Президента України листом від 05.04.2018 №12-09/1100 надала відповідь, де зазначила, що після видання Указу Президента України від 20.08.2001 № 649 про звільнення ОСОБА_6 з посади заступника Міністра оборони України - командувача Військово-Повітряних Сил, Президент України не уповноважував генерал-полковника ОСОБА_6 на виконання обов`язків заступника Міністра оборони України.

Позивач вважаючи п. 6 оскаржуваного наказу незаконним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Президент України - є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України, призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань, здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави (п. 17 ст. 106 Конституції України).

Пунктами 1, 2 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України № 888/97 від 21.08.1997 , чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництво Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань.

Міноборони України очолює Міністр, якого призначає на посаду і звільняє з посади Президент України. Міністр оборони України з питань, що належать до конституційних повноважень Президента України, підпорядковується безпосередньо Президентові України. Міністр оборони України несе персональну відповідальність перед Президентом України, Радою національної безпеки і оборони України та Кабінетом Міністрів України за виконання Міністерством покладених на нього завдань і здійснення ним своїх функцій (пункт 7 Положення).

Відповідно до п. 9 Положення Міністр оборони України має заступників, яких за його поданням призначає Президент України. Міністр оборони України розподіляє обов`язки між заступниками, визначає повноваження структурних підрозділів Міністерства, встановлює ступінь відповідальності заступників, а також керівників структурних підрозділів.

Згідно з пунктом 10 Положення Міністр оборони України в межах повноважень Міністерства на основі та на виконання актів законодавства видає накази і директиви, організовує і контролює їх виконання.

Як зазначив Верховний Суд у цій справі направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за визначеннями, наведеними у п. 18 та 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, натомість акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Верховний суд встановив та таке підтверджується матеріалами справи, що оскаржуваний ОСОБА_1 п. 6 наказу Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» стосується конкретно визначених суб`єктів (головнокомандувачів), тобто є актом індивідуальної дії. Водночас наказ Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» втратив чинність відповідно до наказу Міністра оборони України від 12.09.2016 № 474 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністра оборони України».

Колегія суддів погоджується з тим, що оскаржуваний наказ містить ознаки акту індивідуальної дії та втратив чинність відповідно до наказу Міністра оборони України від 12.09.2016 №474 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністра оборони України».

Разом з цим суд вважає за потрібне вказати, що наказ Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» безпосередньо вплинув на права позивача, оскільки його реалізація в подальшому призвела до порушення прав позивача і останній звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу про його звільнення та поновлення на посаді.

Більше того, колегія суддів вважає, що хоча п. 6 оскаржуваного наказу втратив чинність відповідно до наказу Міністра оборони України від 12.09.2016 №474 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністра оборони України» належним захисту прав позивача буде саме скасування пункту 6 наказу Міністра оборони України від 21.08.2001 за № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», оскільки оскаржуваний наказ зумовив виникнення, зміну прав і обов`язків для позивача в частині його звільнення зі служби, відтак безпосередньо стосується позивача і за своєю суттю був протиправним з моменту його прийняття.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції, які зроблені без повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року у справі № 0940/1271/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Скасувати пункт 6 наказу Міністра оборони України від 21 серпня 2001 року за № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 29 квітня 2021 року