Справа № 440/6602/20
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 р. Справа № 440/6602/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, по справі № 440/6602/20

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2020 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2020 роки.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період 2018, 2019, 2020 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2020.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період 2018, 2019, 2020 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2020.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 року по справі №440/6602/20, та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що до позивача протиправно застосовано Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", оскільки остання не мала статусу військовослужбовця.

Скаржник вказує, що позивач своєчасно, кожного року, із заявами про надання їй додаткових відпусток, як учаснику бойових дій не зверталася. Також відповідач зазначає, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій не належить до виду щорічних відпусток, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток. На думку заявника, така відустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, повної тривалості один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Не використана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься та грошова компенсація при звільненні, у разі невикористання такої відпустки працівником, не передбачена.

Позивач, своїм правом не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу до Другого апеляційного адміністративного суду не надала.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 17.01.2018 позивач отримала статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 17.01.2018.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2020 №173 позивач була звільнена відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за згодою сторін - з 28.08.2020, про що свідчить запис у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №24 від 21.09.2020, кількість невикористаних діб ОСОБА_1 додаткової відпустки, передбаченої статтями 16-2 Закону України "Про відпустки" та 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період 2018, 2019, 2020 років становить 42 календарні дні.

Довідкою військової частини НОМЕР_1 №288 від 21.09.2020 підтверджується, що компенсація за додаткову відпустку, відповідно до статті 16-2 Закону України "Про відпустки", статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за період 2018, 2019, 2020 років ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.

26.08.2020 позивач звернулась до відповідача зі заявою про проведення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2018, 2019, 2020 років.

Листом від 22.09.2020 №40/57/33-34/2 відповідач повідомив позивача про те, що додаткова відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, повної тривалості один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни; не використана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься та грошова компенсація при звільненні, у разі невикористання такої відпустки працівником, не передбачена.

Позивач, вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій під час звільнення з військової служби, звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2018, 2019, 2020 роках додаткову відпустку, як учасник бойових дій.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII, відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII, учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 року № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

У відповідності до ст. 77-1 Кодексу законів про працю України, норми даної статті кореспондують зі ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", вказано, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно ст. 83 КЗпП та ч.1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналізуючи норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що у випадку звільнення працівника з роботи, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року у справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2020 №173 позивач була звільнена відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за згодою сторін - з 28.08.2020, про що свідчить запис у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 .

Отже, при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, позивачка мала право на отримання грошової компенсації за невикористані нею дні додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачені п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Оскільки відповідач, маючи обов`язок щодо проведення усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток під час прийняття наказу про звільнення позивача, не нарахував та не виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій, колегія суддів дійшла висновку, що ним було допущено протиправну бездіяльність.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 Національна гвардія України позивачка мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею у 2018, 2019, 2020 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Отже відповідачем неправомірно не проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Колегія суддів вважає, що не звернення позивача з рапортами про надання їй відпустки за спірний період не позбавляє права позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому доводи апеляційної скарги колегією суддів не прийнято до уваги.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 по справі № 440/6602/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національна гвардія України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 по справі № 440/6602/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко