Справа № 640/9900/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року м. Київ № 640/9900/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доВерховного Суду України, Верховного Суду, Державної казначейської служби України
простягнення коштів.,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася з позовом до Верховного Суду України (далі по тексту відповідач -1), Верховного Суду (далі по тексту відповідач - 2), Державної казначейської служби України (далі по тексту відповідач - 3) про стягнення на користь позивача 153 тис.724 грн. 84 коп., заробітної плати (заборгованість за період з 01 липня 2018 року до 05 березня 2019 року), 7 тис. 732 грн. 36 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, 62 тис. 999 грн. 97 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 100 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди, шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Ухвалою суду від 12.06.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач з липня 2018 року по день звільнення з Верховного Суду України - 05 березня 2019 року не отримувала заробітної плати, відповідно до довідок Верховного Суду України загальна сума заборгованості з виплати заробітної плати за липень - грудень 2018 року становить 109 660,07 грн., за січень - березень 2019 року - 44 064, 80 грн. Загальна сума боргу становить 153 724, 87 грн. Також, позивач зазначає, що в разі встановлення судом відповідних обставин і вирішення питання стягнення розрахунку при звільненні, суд має також стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та середню зарплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач просить стягнути суму моральної шкоди в розмірі 100 тис. грн.

08 липня 2019 року відповідачем-1 подано відзив в особі представника Охрімчук Н.В. в якому визнала обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 та не заперечувала щодо їх задоволення, стверджуючи, що позивач не припиняла трудових відносин із Верховним Судом України. Вказав, що процедура ліквідації Верховного Суду України здійснюється у неконституційний спосіб. Незаконно утворена ліквідаційна комісія Верховного Суду України із застосуванням підроблених бланків та печаток Верховного Суду України подала до Державної казначейської служби України недостовірні документи з метою припинення фінансування Верховного Суду України, що призвело до припинення виплат Державною казначейською службою України з липня 2018 року виплат із заробітної плати, зокрема, позивачу.

У свою чергу Верховний Суд України в особі голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Соловйової Л.В. надав відзив на позов відповідно до якого заперечує проти його задоволення у повному обсязі.

10 липня 2019 року відповідачем - 2 подано відзив на позов, згідно з яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а також звернувся до суду з клопотанням, в якому поміж іншого, просив не враховувати при вирішенні справи відзив, наданий Охрімчук Н.В. , оскільки вона не є уповноваженим представником Верховного Суду України.

Відповідач - 3 Державна казначейська служба України відзиву на позовну заяву не надала.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

На виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з 21 червня 2018 року було розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

На виконання пункту 5 Плану заходів з припинення діяльності Верховного Суду України шляхом ліквідації, затверджених наказом в.о. керівника апарату від 10 квітня 2018 року № 17/0/18-18, ОСОБА_1 13 липня 2018 року звільнено із займаної посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати в адміністративних справах, що підтверджується Наказом Голови ліквідаційної комісії Сердюком В.В. № 140-к від 13 липня 2018 року, з яким остання відмовилася ознайомлюватися, про що складено відповідний акт.

З наказу Верховного Суду України від 13 липня 2018 року №140-к вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати в адміністративних справах у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України. Підставою звільнення позивача вказано: попередження про наступне вивільнення.

Незважаючи на дії голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. щодо видачі наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13.07.2018р. №140-К, позивач продовжувала працювати у Верховному Суді України з липня 2018 року до моменту її звільнення.

Так, наказом в.о Голови Верховного Суду України Гуменюк В.І. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05 березня 2019 року №45-К, ОСОБА_1 , головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України , звільнено із займаної посади за угодою сторін.

Відповідно до листа в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. від 21 травня 2019 року у позивача з липня 2018 року до дня звільнення 5 березня 2019 року виник борг по заробітній платі, який складає - 153 724, 84 грн.

Незгода із діями відповідачів, щодо невиплати заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року, маючи на меті стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та моральну шкоду, обумовили позивача на звернення до суду.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Конвенцією Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30.06.1961 (далі - Конвенція), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст. 1), в який людина визнається найвищою соціальною цінністю, а її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (ст. 3). В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу і її норми є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22). Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в тому числі і ратифікована 17.07.1997 Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства України (ст. 9) і має пріоритет над законами України, які їй не відповідають.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює передбачуваність (очікуваність) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави, діяльність правотворчих та правозастосовних органів якої має здійснюватись за принципами справедливості, гуманізму, верховенства права і прямої дії норм Конституції України. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина, передбачають за змістом статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 23, 24 Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачити наслідки своїх дій і бути впевненими в своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (п. 4).

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як встановлено судом, наказом №140-К від 13.07.2018р. Верховний Суд України в особі голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. звільнив ОСОБА_1 з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 24 Закону України "Про відпустки" у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

Так, статтею 83 Закону №889-VIII установлено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Стосовно ліквідації Верховного Суду України, суд зазначає, що процедура припинення Верховного Суду України триває, що підтверджується інформацією, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та є у відкритому доступі в Інтернет-мережі.

Водночас інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що є у відкритому доступі, також підтверджується створення юридичної особи - Верховного Суду, ідентифікаційний код якого 41721784 є відмінним від ідентифікаційного коду Верховного суду України - 00019034.

Як зазначалося вище, відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Тому інформація, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, належним чином підтверджує започатковану процедуру припинення Верховного Суду України.

Таким чином, у зв`язку з ліквідацією/припиненням Верховного Суду України у голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України, який згідно з приписами статті 105 Цивільного кодексу України наділений повноваженнями здійснювати управління справами Верховного Суду України, виникли підстави для звільнення працівників Верховного Суду України, зокрема й тих, що проходять у ньому державну службу.

Згідно з приписами частини третьої 3 статті 87 Закону №889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Так, згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За змістом статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Стаття 89 Закону №889-VIII встановлено, що державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Відтак, законодавством чітко визначено процедуру звільнення з державної служби, яка передбачає здійснення передачі звільненим працівником ввірених йому справ і майна, внесення запису про звільнення до його трудової книжки та видачу трудової книжки, проведення остаточного розрахунку з працівником та, відповідно, припинення подальшого нарахування йому заробітної плати.

Однак, матеріали справи не містять акту, що засвідчує факт передачі справ і майна позивачем.

Натомість, згідно з наказом Верховного Суду України від 05 березня 2019 року №45-К, позивач була звільнена з посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України лише 05 березня 2019 року за угодою сторін.

21 травня 2019 року Верховним Судом України також було видано довідку №129/0/21-19 згідно якої встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Верховному Суді України з 31 жовтня 2010 року по 05 березня 2019 року. При звільненні позивачу нараховано грошову компенсацію за 13 календарних днів невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 13.03.2018р. по 05.03.2019р. та 1 календарний день додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за період з 13.11.2018р. по 12.11.2019р.

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади головного консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України саме на підставі наказу Верховного Суду України від 05.03.2019р.

У свою чергу, прийнятий головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюком В.В. наказ від 13 липня 2018 року №140-К так і залишився нереалізований.

З оглядом на встановлені факти, вирішуючи питання стосовно стягнення заборгованості із заробітної плати, починаючи з липня 2018 року суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 98 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 50 Закону України "Про державну службу" держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;

5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;

6) премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.

Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи листа Верховного Суду України від 21.05.2019 року №252-299/0/8/19 та розгорнутих розрахунків з липня 2018 року на момент звільнення 5 березня 2019 року виник борг по заробітній платі, який складає 153 724,84 грн.

Щодо доводів голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Соловйової Л.В., викладених у відзиві, стосовно права першого підпису фінансових документів Верховного Суду України, яке належить виключно до компетенції ліквідаційної комісії Верховного Суду України, яка в свою чергу має право нараховувати заробітну плату працівникам апарату Верховного Суду України та не врахування у зв`язку з цим документів, підписаних в.о. голови Верховного Суду України Гуменюком В.І. , то суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон № 1401-VIII) не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України та зміни внесені цим законом не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України. Крім того, Законом № 1401-VIII не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 № 2-в/2016.

При цьому, з огляду на безперервність функціонування найвищого інституту судової влади, на інституційний принцип якої звернув увагу Конституційний Суду України у рішенні від 18.02.2020, до приведення законодавцем положень законодавства України у відповідність до цього рішення у справі № 2-р/2020, зокрема щодо узгодження з принципом незмінюваності суддів Верховного Суду України, що є складовою конституційної гарантії їх незалежності із суддями Верховного Суду, а також у зв`язку із тим, що юридична особа "Верховний Суд України" не припинена та не позбавлена можливості видавати документи, то видача довідки в.о. голови Верховного Суду України Гуменюком В.І. про заробітну плату й інші доходи від 26.03.2020 № 190 не суперечить чинному законодавству та може бути врахована при вирішені питання щодо стягнення заборгованості із заробітної плати.

Аналогічна правова позиція щодо належності підписів в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та головного бухгалтера Мисаки В.І. сформульована Окружним адміністративним судом м. Києва у рішенні від 21 вересня 2020 року по справі № 761/27219/19, що набрало законної сили на підставі ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2020 року.

Верховний Суд України в особі голови його ліквідаційної комісії на спростування визначеного позивачем у позовній заяві розміру заробітної плати, яка була їй нарахована та не виплачена Верховним Судом України, жодних доказів не надав.

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з Верховного Суду України на її користь заробітної плати у розмірі 153 724, 84 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації у зв`язку із втратою частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

З урахуванням цього, суд вважає, що позивач має право на отримання даних видів компенсацій, однак оскільки на даний час з позивачем не проведено остаточний розрахунок, то не можливо встановити суму компенсацій, а тому дані вимоги є передчасними і в їх задоволенні має бути відмовлено.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000, 00 грн., суд звертає увагу на наступне:

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що з липня 2018 року по березень 2019 року вона була позбавлена можливості отримувати будь-який дохід, перебувала в такій ситуації, коли не могла розпоряджатися заробітною платою, позбавлена засобів для існування, позбавлена права власності на заробітну плату, що свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Невиплата заробітної плати протягом тривалого строку поставила позивача в скрутне матеріальне становище, створила перешкоди в реалізації прав та інтересів, а враховуючи установлену законом заборону мати додатковий заробіток (стаття 25 Закону України «Про запобігання корупції» спричинила негативні зміни у житті позивача.

Суд вважає, що встановлення судом факту невиплати позивачу заробітної плати вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із його доводами позивача.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 100 000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, а тому наведений позивачем розрахунок є необґрунтованим. Виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5 000,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому стягнення моральної шкоди має відбуватися саме за рахунок бюджетних асигнувань того органу, яким не здійснено виплату заробітної плати.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та того, що позивач звільнена від сплати судового збору, підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Стягнути з Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. П.Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати у розмірі 153 724 грн. 84 коп. (сто п`ятдесят три тисячі сімсот двадцять чотири гривні 84 коп.).

Стягнути з Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. П.Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 тис. грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін