Справа № 522/25041/16-а
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/12/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючог о судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання дій протиправними та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Приморського районного суду м.Одеси з 2016 року знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання дій протиправними та скасування рішення №892-VII від 30.06.2016 року в частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В рамках наведеної справи позивач просить:

- визнати неправомірним винесення сесією Одеської міської ради рішення від 30.06.2016 року № 892-УІІ у додатку № 2, яке стосується ОСОБА_1 , оскільки воно прийнято не на підставі заяви ОСОБА_1 «про бажання приватизувати свою земельну ділянку» за адресою: АДРЕСА_1 , та прийняте не на підставі її документів, доданих до такої заяви, як передбачено ст. 118-122 ЗК України, тоді як у 2016 році позивач ніяких клопотань на адресу Одеської міської ради «про бажання приватизувати земельну ділянку» не складала та до міської ради не зверталася;

- скасувати таке рішення сесії Одеської міської ради від 30.06.2016 року № 892-УІІ додаток № 2 до наведеного рішення «перелік громадян, яким відмовляється у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у м. Одеса», як незаконно прийняте та немотивоване, яке не ґрунтується на письмових доказах відповідно до ст. 118-122 ЗК України;

- надати згоду ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у АДРЕСА_1 без дозволу сесії Одеської міської ради;

- визнати протиправним порушення Одеською міською радою строків розгляду 4-х клопотань ОСОБА_1 «про бажання приватизувати земельну ділянку» за адресою: АДРЕСА_2 , передбачених ст. 118-122 ЗК України.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає про те, що вона з 1998 року зверталася до Одеської міської ради із чотирма клопотаннями (від 02.07.1998 року, 21.04.2003 року, 01.11.2010 року та 18.05.2011 року) «про бажання приватизувати у приватну власність свою земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач зазначає, що 06.10.2016 року під час розгляду іншої судової справи вона дізналася про прийняття оскаржуваного рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 року № 892-УІІ, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначається, що вказане рішення органу місцевого самоврядування є протиправним та таким, що прийнято без належних на то правових підстав, зокрема, без відповідної заяви ОСОБА_1

Одеська міська рада заперечувала щодо задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначає, що клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розглянуті у встановленому законом порядку.

Крім того, зазначає, що оскаржуване у справі рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 року, яким ОСОБА_1 відмолено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийняте на підставі та у межах повноважень і спосіб, встановлені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України.

Також, заперечуючи проти позовних вимог, Одеська міська рада посилається на те, що позовна вимога про зобов`язання Одеську міську раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є такою, що суперечить приписам чинного законодавства, оскільки вирішення колегіальним органом місцевого самоврядування земельних питань прямо відноситься до дискреційних повноважень ради, а тому задоволення такої вимоги призведе до втручання судом першої інстанції у виключну компетенцію органу місцевого самоврядування.

За наведених обставин Одеська міська рада просила відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 23.12.2016 року адміністративний позов було залишено без руху. 16.01.2017року позивачем було усунуто недоліки, встановлені в ухвалі суду від 23.12.2017 року.

Ухвалою суду від 08.02.2017 року відкрито провадження по справі.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями вказана справа булла розподілена на суддю ОСОБА_3 , у зв`язку з Рішенням Вищої Ради Правосуддя від 22.08.2017 року №2503/0/15-17 про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Приморського районного суду м.Одеси.

Ухвалою суду від 22.09.2017 року справу прийнято до свого провадження. суддею ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси , на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_3 ОСОБА_4 , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси було здійснено повторний автоматизований перерозподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 17.05.2018року булла прийнята до провадження та призначена до розгляду на 14.06.2018року.

13.06.2018 року до суду надійшов відзив на позов від представника Одеської міської ради.

14.06.2018 року розгляд справи був відкладений на 28.08.2018 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою суду від 28.08.2018 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Розгляд справи за клопотанням сторін був відкладений на 29.10.2018 року із наданням позивачу строку для ознайомленням із відзивом та підготовки відповіді на нього, а Одеській міській раді на подання заперечень на відповідь на відзив.

10.09.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача.

З 09.10.2018 року по 22.11.2018 року справа перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції у зв`язку з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2018 року.

25.09.2018рокудо суду надійшли письмові заперечення від представника Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року підготовче засіданні по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 20.03.2019 року.

20.03.2019 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 20.03.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання дій протиправними та скасування рішення із зміною підстав позову від 20.03.2019 року було залишено без розгляду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції від 20.03.2019 року залишено без змін.

Матеріали адміністративної справи були повернуті до суду першої інстанції 30.05.2019 року та отриманні суддею 04.06.2019 року.

Справа призначена до розгляду на 05.06.2019 року.

05.06.2019 року до суду надійшло клопотання позивачки, згідно якого остання просила зупинити провадження у справі для надання сторонам у справі часу для примирення до 01.09.2019 року.

Сторони у судове засідання 05.06.2019 року не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачка та представник відповідача просили питання щодо зупинення провадження у справі розглядати за їх відсутності.

Ухвалою суду від 05.06.2019 року провадження у справі було зупинено до 01.09.2019 року для примирення сторін.

До суду 17.09.2019 року сторони не з`явились, про час та місце проведення судового засідання належним чином повідомлені, поважних причин неявки не повідомили.

Ухвалою суду від 17.09.2019 року провадження у справі було зупинено до 04.02.2020 року для примирення сторін.

У судове засідання 04.02.2020 року з`явились представник відповідача Голуб А.С. та представник третьої особі Коваль І.В. У судовому засіданні було вирішено відкласти розгляд справи у зв`язку з неявкою позивачки на 04.03.2020 року.

04.03.2020 року до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від представника відповідача Голуб А.С. та представника третьої особи Коваль І.В., обґрунтовуючи їх укладенням мирової угоди від 06.05.2020 року.

Ухвалою суду від 05.03.2020 року провадження у справі було зупинено до 23.07.2020 року для примирення сторін.

До суду 23.07.2020 року надійшли два клопотання про зупинення провадження у справі від представника відповідача Голуб А.С. та представника третьої особи Коваль І.В., які обґрунтовані з посиланням на можливе врегулювання спірних відносин мирним шляхом та подальше виконання умов мирової угоди від 06.05.2020 року.

У судове засідання 23.07.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Ухвалою суду від 24.07.2020 року провадження у справі було зупинено до 30.11.2020 року.

02.03.2021 року у зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 22.04.2021р.

У судове засідання, призначене на 22.04.2021 року сторони не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, позивачка причини неявки суду не повідомила.

Від представника відповідача Голуб А.С. та представника третьої особи Коваль І.В. надійшли клопотання про проведення судового засідання за їх відсутності, де учасники також зазначили, що заперечують проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Від позивача на адресу суду жодних заяв не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що 30.06.2016 року Одеською міською радою прийнято рішення № 892-VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Відповідно до п. 36 додатку 2 до рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 року № 892-VII ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у зв`язку з невідповідністю заяви вимогам ст. 118 ЗК України, а саме, через відсутність графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Позивач наголошує про те, що таке рішення міської ради прийнято без відповідної заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

З огляду на матеріали цієї справи суд зауважує, що такий висновок ОСОБА_1 є хибним та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 06.10.2016 року № 01-18/1499-0-02 підставою для вирішення Одеською міською радою питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 послугували звернення ОСОБА_1 від 04.11.2010 року № 01-27/А-34-1882 та від 18.05.2011 року № 37-А-4218, скарга ОСОБА_1 від 03.06.2015 року № 01-26/А-37-764 (у якій вона просить розглянути саме вказані заяви та надати відповідний дозвіл або вмотивовану відмову у його наданні), лист юридичного департаменту Одеської міської ради від 19.04.2016 року № 1046вх, направлений з метою виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року у справі № 2-4126/04, а також з метою сприяння вирішенню довготриваючих спорів з гр. ОСОБА_1 ..

Так, повноваження Департаменту комунальної власності Одеської міської ради закріплені у Положенні про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженому рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VI.

Відповідно до п. 1.1. Положення «Про Департамент комунальної власності Одеської міської ради» Департамент є виконавчим органом Одеської міської ради. Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, а також правонаступником прав та обов`язків приєднаного Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради.

Згідно з п. п. 2.1.1. ч. 2 вказаного Положення до основних завдань та функцій Департаменту віднесено, зокрема, забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у галузі земельних відносин відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 2.2.2. ч. 2 Положення встановлено, що Департамент відповідно до основних завдань та функцій у сфері земельних правовідносин забезпечує виконання повноважень щодо здійснення вилучення (викупу) земельних ділянок, надання під забудову та для інших потреб, передачі земельних ділянок у користування, передачі земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам; надання матеріалів на розгляд постійної комісії міської ради із землеустрою та земельних правовідносин про передачу у власність, надання в користування земельних ділянок, їх вилучення, викупу в порядку, передбаченому Земельним кодексом України; готує запити до відповідних служб міста про можливість передачі у власність або надання в користування земельних ділянок громадянам та юридичним особам; здійснює координація, організація і здійснення землеустрою на території міста; здійснює підготовку висновків про вилучення (викуп) та надання в установленому законодавством порядку земельних ділянок, що здійснюються органами місцевого самоврядування; проводить аналіз документації із землеустрою на предмет відповідності чинному земельному законодавству та нормативно-технічним вимогам щодо її розроблення; здійснює координацію, організацію і здійснення землеустрою на території міста; готує висновки про вилучення (викуп) та надання в установленому законодавством порядку земельних ділянок, що здійснюються органами місцевого самоврядування; проводить аналіз документації із землеустрою на предмет відповідності чинному земельному законодавству та нормативно-технічним вимогам щодо її розроблення; готує проекти рішень про надання дозволу (згоди) фізичним та юридичним особам на розроблення документації із землеустрою.

З викладеного вбачається, що саме Департамент комунальної власності Одеської міської ради, як виконавчий орган ради, що забезпечує реалізацію повноважень міської ради у сфері земельних правовідносин, розглядає клопотання осіб, зацікавлених в отриманні безоплатно у власність земельних ділянок із земель комунальної власності, направляє запити до відповідних служб міста щодо можливості передачі у власність або надання в користування земельних ділянок громадянам та юридичним особам, за результатами розгляду клопотань готує проекти рішень про надання дозволу (згоди) фізичним та юридичним особам на розроблення документації із землеустрою або про відмову у наданні такого дозволу (згоди) та направляє проект відповідного рішення на розгляд Одеської міської ради на сесії.

Поряд з цим, ОСОБА_1 звернулась до Одеської міської ради з заявами від 04.11.2010 року № 01-27/А-34-1882 та від 18.05.2011 року № 37-а-4218 про передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

До наведених заяв позивачем не було додано документів, необхідних для передачі безоплатно у власність земельної ділянки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 118 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на дату подання заяви ОСОБА_1 від 04.11.2010 року № 01-27/А-34-1882 та від 18.05.2011 року № 37-а-4218, та в подальшому у відповідній редакції) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до пп. «д» ч. 1 ст. 184 ЗК України землеустрій передбачає, серед іншого, складання проектів відведення земельних ділянок.

Частина 8 ст. 118 ЗК України встановлює порядок погодження розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідною Комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.

Рішенням Одеської міської ради від 29.06.1999 року № 136-ХХІІІ затверджено Положення про порядок надання земельних ділянок у користування, передачу їх у власність, оформлення права власності на землю фізичним особам» (далі Положення № 136-ХХІІІ), відповідно до п. 1.3 та п. 1.4. якого передбачено, що підготовку проектів рішень Одеської міської ради, контроль за розробкою технічної документації, оформлення, реєстрація, видача та зберігання документів, які підтверджують право власності (користування) земельною ділянкою, виконує Управління земельних ресурсів Одеської міської ради. Постійна комісія з питань будівництва, архітектури і землекористування розглядає і узгоджує документацію на виділення земельних ділянок в користування, передачу їх у власність і передає її в міську раду для прийняття рішення.

На підставі п. 3 вказаного Положення № 136-ХХІІІІІ встановлений перелік документів, які необхідно надати до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради для подальшого розгляду питання щодо надання земельної ділянки фізичним особам із земель запасу, а саме: громадяни, зацікавлені у наданні їм земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для індивідуального дачного будівництва тощо, повинні звернутись до Одеської міської ради на ім`я міського голови з відповідним зверненням, в якому має бути вказано місце розташування, розмір та цільове призначення земельної ділянки. До звернення також додаються інформація щодо земельної ділянки та геодезична підоснова М 1:500, а в разі необхідності - інші документи.

Відповідно до Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 року № 15 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), до земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому.

На підставі системного аналізу норм законодавства вбачається, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому, виходячи з правових приписів, до заяви додаються викопіювання, геодезична підоснова М 1:500 або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, правовстановлюючі документи на будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, інші необхідні документи.

Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради, правонаступником якого на сьогодні є Департамент комунальної власності Одеської міської ради, та Одеська міська рада в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуватися у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Отже, без наявності достатніх правових підстав, необхідних документів та матеріалів, а також без додержання встановленого порядку, наведені органи місцевого самоврядування не мають можливості вирішувати питання щодо передачі земельних ділянок у власність громадян шляхом здійснення певних дій та прийняття відповідних актів.

Так, Одеським міським управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради листами від 22.11.2010 року № 01-27/А-34-1882-08 та від 30.05.2011 року № 01-26/А-34-460-08 було надано відповіді на заяви позивача від 04.11.2010року № 01-27/А-34-1882 та від 18.05.2011 року № 37-а-4218 та повідомлено, що для розгляду наведених заяв слід додати відповідні документи, зазначені у цих відповідях Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради. Крім того, для належного оформлення усіх необхідних документів позивачу було роз`яснено можливість отримання консультацій з питань оформлення і надання необхідних матеріалів.

Таким чином, клопотання ОСОБА_1 від 04.11.2010 року № 01-27/А-34-1882 та від 18.05.2011 року № 37-а-4218 не були винесені на розгляд сесії Одеської міської ради з викладених підстав.

Поряд з цим, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року у справі № 2-4126/04 Одеську міську раду зобов`язано в установленому законом порядку розглянути питання про передачу у приватну власність громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки під АДРЕСА_3 , та при позитивному рішенні видати громадянці ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Одеською міською радою було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси.

29.09.2004 року Приморським районним судом м. Одеси було направлено матеріали справи № 2-4126/04 за позовом ОСОБА_1 до ДБК «Знамя», Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів про зобов`язання вчинити певні дії до судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Одеської області для розгляду апеляційної скарги на рішення суду від 27.04.2004 року, про що свідчить супровідний лист Приморського районного суду м. Одеси. Однак, матеріали справи так і не надійшли до апеляційного суду Одеської області.

У 2014 році Одеською міською радою було ініційовано відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2014 року відновлено втрачене судове провадження по справі № 2-4126/04 за заявою Одеської міської ради.

Одеська міська рада знов звернулась до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 у справі № 2-4126/04.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.10.2015 року (номер провадження 22-ц/785/6729/15) відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22.02.2016 року у справі № 2-4126/04 касаційну скаргу Одеської міської ради на зазначену ухвалу суду відхилено.

Так, після набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року у справі № 2-4126/04 Юридичним департаментом Одеської міської ради були направлені листи до департаменту комунальної власності Одеської міської ради з проханням підготувати проект рішення щодо надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності або про відмову у наданні такого дозволу.

30.06.2016 року Одеською міською радою на виконання зазначеного рішення суду було розглянуто питання про передачу у приватну власність позивача запитуваної земельної ділянки та прийнято рішення № 892-VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Відповідно до п. 3 зазначеного рішення Одеська міська рада вирішила відмовити у наданні дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок згідно з переліком.

Відповідно до п. 36 додатку 2 до рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 року № 892-VII ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у зв`язку з невідповідністю заяви вимогам ст. 118 ЗК України, а саме, через відсутність графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

З огляду на викладене, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, суд погоджується з доводами Одеської міської ради щодо того, що на сесії Одеської міської ради 30.06.2016 року були розглянуті клопотання ОСОБА_1 від 04.11.2010 року № 01-27/А-34-1882 та від 18.05.2011 року № 37-а-4218, підставою для розгляду яких послугувало також набувши законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2004 року у справі № 2-4126/04, скарга ОСОБА_1 від 03.06.2015 року № 01-26/А-37-764, лист Юридичного департаменту Одеської міської ради від 19.04.2016 року № 1046 вих, що повністю спростовує доводи позивача з приводу заявлених позовних вимог та виключає підстави задоволення позовної заяви в цій частині.

Таким чином, суд резюмує, що оскаржуване рішення Одеської міської ради прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених законодавством, з огляду на що позовна вимога ОСОБА_1 про скасування рішення Одеської міської ради від 30.06.2016 року не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Одеську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою без погодження Одеської міської ради суд зауважує, що з огляду на те, що така позовна вимога є похідною від встановлення правомірності оскаржуваного рішення міської ради від 30.06.2016 року, а суд вже відхилив таку позовну вимогу, то і похідна вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, судом також наголошується на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Системний аналіз законодавства, в тому числі наведених правових норм вказує, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки, яка знаходиться у комунальній власності, у власність зацікавленої особи останній необхідно звернутися до органу місцевого самоврядування із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Тобто, питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, є компетенцією органу місцевого самоврядування, на який, відповідно до ст. 140 Конституції України, покладено обов`язок представляти спільні інтереси територіальної громади міста.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та органу місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши уповноважені органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав їм певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Відповідно до законодавства України міські ради є представницькими органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України. Міські ради проводять свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Міські ради складаються з депутатів, які мають право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких їх обрано.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради на основі колективного і вільного обговорення депутатами питань, віднесених до відання відповідної ради.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 71 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 зазначеного Закону до виключної компетенції міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить про те, що розгляд клопотання особи та надання чи відмову у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у власність громадян чи юридичних осіб відноситься до виключної компетенції міської ради та є дискреційними повноваженнями ради.

Розглядаючи клопотання особи, зацікавленої в отриманні у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, міська рада та уповноважені органи міської ради проводять роботу з ідентифікації запитуваної земельної ділянки на відповідність, зокрема, містобудівній документації, затвердженій відповідно до законодавства та діючій на території відповідної територіально-адміністративної одиниці, за результатом проведення якої доходять висновку щодо можливості чи неможливості надати відповідний дозвіл.

За таких обставин, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади або орган місцевого самоврядування та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, з урахуванням чого суд доходить висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії не підлягає задоволенню.

Окремо суд вважає за необхідне зауважити, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання протиправним порушення Одеською міською радою строків розгляду заяв позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки жодним чином не обґрунтована позивачем, з чого суд вбачає відсутність підстав для її задоволення.

Крім того, суд також враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд у постановах від 24.04.2018 року у справі № 167/592/17, від 23.10.2018 року у справі № 686/2818/15-а, від 19.06.2018 року у справі № 805/2979/17-а, від 03.04.2018 року у справі № 592/11328/17 тощо вказав, що в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги КАС України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Верховним Судом зазначено, що із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Як вбачається з правових позицій Верховного Суду, викладених, зокрема, у рішеннях від 01.02.2018 року у справі № 800/502/17 (800/659/16) та від 08.02.2018 року у справі № 800/191/17, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У наведених рішеннях Верховний Суд також зауважив, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

У свою чергу, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 09.11.2018 року у справі № 263/15749/16-а зазначив про те, що «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність «бажаного результату» виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки «бажаний результат» встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

За наведених обставин касаційний суд прийшов до висновку, що, звертаючись до суду, позивач не визначив способу відновлення порушених прав, тобто не вказав «бажаного результату» правового захисту, що виключає можливість такого захисту та є підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, під час розгляду цієї справи за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради судом не було встановлено, яким чином задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій органу місцевого самоврядування призведе до поновлення порушених прав позивача, з огляду на що дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такої вимоги.

Також судом встановлено, що питання правомірності поведінки органу місцевого самоврядування щодо розгляду клопотань ОСОБА_1 від 02.07.1998 року, від 21.04.2003 року, від 01.11.2010 року та від 18.05.2011 року досліджувалась судами в рамках розгляду справи № 522/22796/15-а, за наслідком чого прийнято відповідні рішення.Тоді як повторний розгляд такої позовної вимоги у рамках цієї адміністративної справи буде порушенням норм Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Крім того судом встановлено, що рішенням Одеської міської ради №4725-VII від 12.05.2019р. «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради в повному обсязі.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 р., серія А, №303-А, п.29).

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 124 Конституції України, ст. 118 Земельного Кодексу України, Законом України «Про місцеве самоврядування», ст. 2,-14, 19-20, 22, 44, 46, 72-77, 118, 139, 162, 205, 227-228, ст.229, 241-246, 250, 286, 294 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк після проголошення рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 30.04.2021р.

Суддя: Домусчі Л.В.