Справа № 460/3886/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуСправа № 460/3886/20 пров. № А/857/1899/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідач Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року (суддя Зозуля Д.П., м.Рівне, повний текст складено 10 грудня 2021 року) у справі за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУПФ) в якому просив:

визнати протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу підвищення до пенсії, в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №769-ХІІ) за періоди з 01.01.2014 по 21.03.2014 та починаючи з 17.07.2018;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплату підвищення до пенсії в розмірі двом мінімальним заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на момент виплати вказаної доплати за періоди з 01.01.2014 по 21.03.2014 та починаючи з 17.07.2018.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову ГУПФ щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 з 12.03.2014 по 21.03.2014 підвищення до пенсії, в розмірі визначеному статтею 39 Закону №769-ХІІ. Зобов`язано ГУПФ здійснити з 12.03.2014 по 21.03.2014 нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі визначеному статтею 39 Закону №769-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про державний бюджет України на відповідний рік). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині відмовлених позовних вимог, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду про відсутність підстав для виплати йому з 01.01.2014 по 21.03.2014 підвищення до пенсії у зв`язку з тим, що в період з 22.08.2011 по 11.03.2014 позивач був працюючим пенсіонером є необґрунтованими з огляду на відповідні норми матеріального права та обставини у цій справі. Крім того, вказує, що судом не вирішено вимоги про нарахування та виплати доплати до пенсії, що передбачена статтею 39 Закону №769-ХІІ, починаючи з 17.08.2018.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 01.01.2014 по 02.08.2014 непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, повинна нараховуватися та виплачуватися доплата до пенсії, передбачена статтею 39 Закону №769-ХІІ.

В частині щодо задоволення позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог, то цей суд вказав, що дослідженими дозами у справі підтверджено, що позивач в період з 22.08.2011 по 11.03.2014 працював, отже був працюючим пенсіонером, позаяк отримував пенсію по інвалідності. Таким чином, судом встановлена відсутність протиправних дій відповідача щодо невиплати позивачу підвищення до пенсії за період 01.01.2014 по 11.03.2014 як непрацюючому пенсіонеру.

Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору відповідають встановленим обставинам справи,однак вказане судове рішення не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується посвідченням від 16.10.2002 серії НОМЕР_1 (а.с.5).

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в смт Клесів Сарненського району Рівненської області, що належить до зони гарантованого добровільного відселення відповідно до «Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 23.07.1991 №106.

Листом від 17.01.2020 за №М-5232/07/1-59, на звернення позивача, відповідач повідомив такого про відсутність підстав для перерахунку вказаної доплати, оскільки її обчислення та виплата здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с.8-11).

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Закон №796-ХІІ визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015, була викладена так:

« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

28.12.2014 у прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон№76-VIII), який набрав чинності 01.01.2015, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04.02.2016 прийнято Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»»(далі Закон №987-VIII), який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01.01.2016і яким включив до Закону №796-ХІІ статтю 39 такого змісту:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Конституція України визначає Конституційний Суд України як орган, уповноважений на вирішення питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснення офіційного тлумачення Конституції України, а також інших повноважень відповідно до цієї Конституції, діяльність якого ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків (стаття 147).

Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 (далі - КСУ, Рішення №6-р/2018) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення.

КСУ у своєму Рішенні № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування Законом №76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон №76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

При цьому в Рішенні №6-р/2018 встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ вказане Рішення не містить.

КСУ у Рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Так, як встановлено вище, з 17.07.2018 відновила дію редакція статті 39 Закону №796-ХІІ, яка була чинною до 01.01.2015. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом № 987-VIII.

Стаття 39 у редакції Закону №987-VIII, яка чинна з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону №796-ХІІ до внесення змін Законом № 76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016 статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та стаття 6 КАС) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Тому стаття 39 вказаного Закону №796-ХІІ із 17.08.2018 має такий зміст:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення.

Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

-у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

-у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

-у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».

В іншій частині стаття 39 Закону № 796-ХІІ діє у редакції Закону №987-VIII.

Отже, з моменту ухвалення КСУ Рішення № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ.

Як видно із відповіді ГУПФ від 17.01.2020 щодо включення підвищення до пенсії з 17.07.2018 по 30.11.2019, то пенсійним органом повідомлено те, що доплата, передбачена статтею 39 Закону №769-ХІІ до пенсії апелянта не встановлювалась та не виплачувалась.

Проте, по суті заявленої позивачем вимоги про нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на момент виплати вказаної доплати, починаючи з 17.07.2018 суд першої інстанції взагалі не розглянув питання підставності задоволення вказаних вимог та не навів жодного обґрунтування щодо відмови у задоволенні цієї частини вимог.

Зважаючи на те, що питання нарахування та виплати доплати, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ було предметом звернення ОСОБА_1 до ГУПФ та такі заявлялись позивачем у позові, однак їм не була надана оцінка у рішенні суду, а також з огляду на вказані вище норми матеріального права, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до Рішення №6-р/2018 та статті 39 Закону№769-ХІІ, у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Вказані вище висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у зразковій справі в постанові від 18 березня 2021 року №240/4937/18 (пров.№11-150заі19).

Разом з тим, щодо відмовлених позовних вимог про зобов`язання виплати доплати з 01.01.2014 по 11.03.2014 та з 17.07.2018, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини.

З матеріалів справи видно та це не заперечується відповідачем, що у період з 01.01.2014 по 11.03.2014 позивачу не здійснювалось нарахування доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, з огляду на те, що в період з 22.08.2011 по 11.03.2014 ОСОБА_1 працював у ВСП «Клесівське кар`єроуправління», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.30 зворот).

Таким чином, оскільки в розглядуваному спорі позивач, як пенсіонер, який не працює звертається із вимогами про виплати йому доплати за відновленою редакцією норми статті 39 Закону №796-ХІІ, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за період з 01.01.2014 по 11.03.2014 відсутні протиправні дії відповідача щодо невиплати відповідно підвищення до пенсії, так як в цей період позивач працював, а не був непрацюючим пенсіонером.

Відповідно до відомостей особового рахунку позивача №142980 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ йому виплачувалось у період з 12.03.2014 по 31.12.2014 у розмірі 10,50 грн.

Постановою КМУ «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 №1210 був затверджений «Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №1210), згідно з яким позивачу виплата державної та додаткової пенсії здійснювалася у розмірі меншому, ніж як це передбачено Законом №796-ХІІ.

Відповідно до положень вказаного Порядку №1210 підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбачене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснюється в таких розмірах, зокрема, тим, що проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, - 10,5 гривні.

Разом з тим, Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон №719-VII) який набрав чинності з 01.01.2014, не встановлював будь-яких обмежень з приводу застосування статті 39 Закону №796-ХІІ.

Таким чином, починаючи з 01.01.2014 законодавцем жодних змін чи обмежень для застосування розмірів доплат до пенсій та додаткових пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачених статтею 39 Закону №796-ХІІ, встановлено не було, а тому, враховуючи принцип пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами, застосуванню підлягали саме вказані норми Закону №796-ХІІ, а не Порядку №1210.

Отже, в період з 01.01.2014 по 02.08.2014 відповідач повинен нараховувати та виплачувати доплату до пенсії в розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, а не Порядком №1210.

Разом з тим, необхідно зазначити, що відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням КСУ від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Водночас, апеляційний суд наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Як видно з матеріалів справи, звертаючись в період листопада-грудня 2019 року до відповідача із заявою щодо встановлення підвищення до пенсії, позивач вже знав, що у період з 01.01.2014 по 11.03.2014 розмір доплати до його пенсії обчислювався та виплачувався відповідачем відповідно до Порядку №1210, тобто в сумі 10,50 грн, а 17.07.2018 по 30.11.2019 така доплата взагалі встановлена не була.

Проте з адміністративним позовом про здійснення перерахунку та виплати пенсії за вищевказаний період позивач звернулася лише 25.05.2020, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 17.01.2020 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Такий висновок відповідає правовій позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо позовні вимоги ОСОБА_1 в період з 01.01.2014 по 11.03.2014 та з 17.07.2018 по 24.11.2019 слід залишити без розгляду, оскільки такі подані з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС.

Таким чином, позовні вимоги апелянта в частині оскаржуваних ним вимог необхідно задовольнити частково шляхом визнання протиправною відмову ГУПФ щодо ненарахування та невиплати із 25.11.2019 підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ та зобов`язати ГУПФ здійснити позивачу із 25.11.2019 нарахування та виплату підвищення до пенсії позивача як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення) та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині оскаржуваних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти постанову, якою ці позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати із 25 листопада 2019 року підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити із 25 листопада 2020 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії позивача як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 1 січня 2014 року по 11 березня 2014 року та з 17 липня 2018 року по 24 листопада 2019 року залишити без розгляду.

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 29 квітня 2021 року.