Справа № 240/349/21
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
29 квітня 2021 року м. Житомир справа № 240/349/21
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Семенюка М.М.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області:
В обґрунтування позову зазначає, що спірні рішення не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства, винесені без врахування фактичних та дійсних обставин справи; контролюючим органом не було проведено відповідної перевірки платника податків та порушено обов`язок здійснити до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), надіслати (вручити) платнику податків відповідне рішення; не відомо щоб місцева рада приймала до 25.07.2018 рішення про встановлення такого податку на 2019 рік; незаконним є визначення оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносно нерухомості, належної позивачу, як будівлі промисловості та використовуваної у своєму домогосподарстві і з іншою метою аніж для самозабезпечення продуктами харчування, оскільки в силу прямої норми підпунктів є) та ж) пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України такі не є об`єктом оподаткування вказаним місцевим податком.
Ухвалою від 01.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відповідач подав відзив на позов (а.с.146-161), в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; позивач відповідно до довідки є власником нерухомого майна, а саме комплексу та нежитлової будівлі, молочний блок, що є нежилими приміщеннями, які у розумінні ст.266 ПК України є об`єктом оподаткування; позивач у 2019 році не є сільськогосподарським товаровиробником, не здійснює господарську діяльність з виробництва продукції, та власне нерухоме майно використовує не для промислового виробництва; розрахунок податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може робитися не на підставі проведеної перевірки; органи ДПС не наділені повноваженнями здійснювати контроль за своєчасністю та правильністю прийняття органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів.
Позивач відповіді на відзив не подав.
Позивач будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення підготовчих та судового засідання, в засідання жодного разу не прибув.
В судовому засіданні 30.03.2021 представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог; за згодою представника відповідача суд перейшов до розгляду справи в письмовому провадженні.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.153-14) за ОСОБА_1 на праві власності зареєстровано: комплекс будівель та споруд АДРЕСА_1 , загальною площею 724 кв.м, і нежитлова будівля (молочний блок) за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв.м.
31.08.2020 ГУ ДПС у Житомирській області прийнято податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 за податковий період 2019 рік визначено суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки :
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи спірні рішення на відповідність критеріям, установленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
У відповідності до п. 6.1 ст. 6 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Згідно пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно.
Елементи податку на майно визначені розділом XII "Податок на майно" ПК України.
Підпунктом 265.1.1 п. 265.1 статті 265 ПК України передбачено, що податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Статтею 266 ПК України регламентовано особливості справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
За приписами підпунктів 266.1.1, 266.2.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування (підпункти «а» - «л»).
Позивач вважає, що належні йому об`єкти нерухомості відносяться до будівель промисловості та до будівель сільськогосподарських товаровиробників, а тому, відповідно до приписів підпунктів «є» та «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідач, в свою чергу, наполягає на відсутності у позивача права на означені пільги, оскільки, нерухомість, що належить позивачу, не можна віднести до «будівель промислових підприємств» і позивач не був у 2019 році сільськогосподарським товаровиробником.
Аналізуючи доводи сторін, а також встановлені обставини справи, суд зазначає наступне.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Що стосується доводів позивача про наявність у нього права на податкову пільгу, передбачену пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у 2019 році не були об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Згідно пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17. У цій постанові Судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2018 року (справа № 806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.
Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення, де, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
Те, що позивач у 2011 році задекларував початок виконання будівельних робіт "Реконструкція з добудови бувшого приміщення молочного блоку під цех по обробці каменю по вул. Центральній, 30 в с. Горинь" (а.с.81-92), не свідчить що нерухоме майно, за яким визначені спірні податкові зобов`язання (далі - Нерухоме Майно), є будівлями промисловості, які використовуються для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про не можливість застосування до Нерухомого Майна пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у 2019 році не були об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» включає підкласи:
1271.1 «Будівлі для тваринництва» (зокрема, товарні та племінні ферми великої рогатої худоби, свиноферми та свинофабрики, вівцеферми, кролівничі та звірівницькі ферми, кінні заводи, собачі розплідники);
1271.2 «Будівлі для птахівництва (зокрема, птахофабрики, та птахоферми, на підприємства по виробництву яєць та м`яса птиці, а також по вирощуванню гібридної птиці для товарних господарств і інкубаторно-птахівничі станції для виробництва добового молодняка птиці та інші);
1271.3 «Будівлі для зберігання зерна» (зокрема, зерносховища), 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні» (зокрема, силоси);
1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства» (зокрема, підвали, винокурні, винні ємкості);
1271.6 «Будівлі тепличного господарства» (зокрема, теплиці, сільськогосподарські, парники, оранжереї, заводи кормових антибіотиків);
1271.7 «Будівлі рибного господарства» (зокрема, підприємства по переробці риби);
1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва» (зокрема, підприємства по переробці відходів тваринництва);
1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші» (зокрема, підприємства виробничо-технічного обслуговування, які включають: бази зберігання мінеральних добрив та пестицидів, сільськогосподарської техніки та запасних частин, підприємства по ремонту сільськогосподарських машин та транспорту, станції біологічного захисту рослин).
Правовий аналіз цієї норми зумовлює висновок, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкти нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Проте, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави 1 розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).
Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Вирішуючи питання щодо наявності у позивача право на пільгу, передбачену пунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, суд виходить з того, що матеріали справи не містять жодних доказів фактичного здійснення позивачем сільськогосподарської діяльності та використання безпосередньо у такій діяльності Нерухомого Майна. Тобто, позивач не підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника.
Позивач посилається на те, що належні йому на праві власності об`єкти нерухомості призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, крім того, позивач веде особисте селянське господарство на земельній ділянці, на якій розташовані вказані об`єкти. Однак, зазначені обставини не дають права позивачу на користування пільгою, передбаченою вказаним вище пунктом статті 266 ПК України, оскільки позивач не здійснює виробництво сільськогосподарської продукції у розумінні закону.
Таким чином суд вважає, що позивач не може бути отримувачем пільги, визначеної пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
При цьому суд зауважує, що відповідно до Податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2019 рік (а.с.204), позивач в ній зазначив нульові показники підприємницької та господарської діяльності.
Щодо посилань позивача, що у контролюючого органу відсутності правові підстави для винесення спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки податковим органом не проведено його перевірки за податковий звітний період, то суд вважає їх хибними, оскільки п. 266.7 "Порядок обчислення суми податку" ст. 266 ПК України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку, і не перердбачено, що обчислення податку має бути наслідком перевірки.
Підпунктом 266.7.4 п. 266.7 ст. 266 ПК України зазначено, що органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щоквартально у 15- денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку податку, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.
Порядок подання органами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджено постановою Кабінетом міністрів України від 31.05.2012 № 476 (із змінами і доповненнями).
Отже, п. 4 Порядку передбачено, що Міністерство юстиції України подає Державній фіскальній службі України інформацію про об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб.
Передача зазначеної Інформації здійснюються на центральному рівні між Мін`юстом і ДФС в електронній формі телекомунікаційними каналами зв`язку.
На підставі вищезазначених даних проводиться розрахунок податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.
З огляду на вище викладене, підстави для проведення контролюючим органом перевірки перед прийняттям спірних рішень відсутні.
При цьому суд зазначає, що позивач не заперечує правильність розрахунку розміру визначеної спірними рішеннями суми податкових зобов`язань (а.с.160).
Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до пп.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, встановлені Рішенням 16 сесії 7 скликання Горинською сільської ради Малинського району від 27.06.2018 "Про затвердження місцевих податків і зборів на території Горинської сільської ради на 2019 рік" (а.с.156-159), яке, відповідно до його п. 7, належить оприлюднити шляхом розміщення на інформаційних дошках в приміщенні Горинської сільської ради.
Суд звертає увагу, що позивачем ніяких доказів щодо невиконання Горинською сільською радою п. 7 вищевказаного рішення не надано, а на відповідача не покладений обов`язок контролювати передбачене законом оприлюднення своїх рішень органами місцевого самоврядування.
Те, що відповідач не надіслав, як то передбачено пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, позивачу до 1 липня 2020 року спірні податкові повідомлення-рішення, не свідчать про протиправність визначення в них податкового зобов`язання і не є підставою для їх скасування, враховуючи, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно пп. 266.10.2 п. 266.10 ст. 266 ПК України, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, а не від обов`язку сплачувати податок.
До того ж пп. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України встановлено, що податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Таким чином, перевіривши в межах доводів позовної заяви спірні рішення на відповідність приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд вважає, що вони прийняті правомірно, а тому відмовляє в задоволенні позову.
Зважаючи на відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також враховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати, понесені позивачем, стягненню з відповідача не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк