Справа № 640/22865/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Грибан І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі, стягнення заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просить:

- визнати незаконним і скасувати наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 №1133ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

-зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

-стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток на час вимушеного прогулу, починаючи з 21.10.2019 і до дня поновлення на посаді;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року клопотання позивача про зупинення провадження у справі задоволено; зупинено провадження у справі № 640/22865/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку - до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 3/116(20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (із змінами).

Не погоджуючись із ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора вказує, що зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадку, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи, а в інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України, і до аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у справі №826/25204/15 (постанова від 12.12.2019).

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив публічну службу в Генеральній прокуратурі України.

Наказом Генерального прокурора України від №1133ц від 17.10.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади.

Вказаний наказ прийнято, керуючись ст. 9, п. 2 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», пп. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі №640/22865/19, дійшов висновку, що на розгляді Конституційного Суду України перебуває подання щодо конституційності закону, що став підставою для здійснення заходів атестації органів прокуратури та, як наслідок, звільнення позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не згодний зі своїм звільненням, яке відбулось на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), у зв`язку із чим просив поновити його з 21.10.2019 на посаді заступника начальника управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Підпунктом 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Крім того, наведеним Законом доповнено, зокрема, ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» ч. 5 такого змісту: « 5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі, зокрема, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судова колегія вказує, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегією суддів встановлено, що дійсно на розгляді Конституційного Суду України перебуває конституційне подання 50 народних депутатів України №3/116(20) від 18.03.2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ (зі змінами).

Згідно з наявної на офіційному веб-порталі Конституційного Суду України інформації станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції вказане подання розподілено Судді-доповідачу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 152 Конституції України (у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали) закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їхнього розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, утрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

Відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Системний аналіз наведених норм в контексті зазначених положень рішень Конституційного Суду України свідчить про те, що у випадку визнання неконституційним окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-ІХ (зі змінами) останні втратять чинність з дня ухвалення відповідного рішення.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 361 КАС України встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане є підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України суттєво не вплине на рішення суду у даній справі.

Також, колегія суддів зазначає, що за правилами ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ, Суд) є джерелами права для судів України.

Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежить від багатьох критеріїв, серед яких: складність справи, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (п. 124 рішення від 19.06.2001 в справі «Кудла проти Польщі», (заява №30210/96); п. 30 рішення від 20.02.1991 в справі «Вернілло проти Франції», (заява №11889/95); п. 43 рішення від 27.07.2000 в справі «Фрідлендер проти Франції», (заява №30979/96); п. 43 рішення від 25.11.2003 в справі «Вєрцішевска проти Польщі», (заява №41431/98); п. 23 рішення від 25.06.1987 в справі «Капуано проти Італії», (заява №109381/81) тощо.

Не вдаючись до детального аналізу практики ЄСПЛ із питання, що розглядається, колегія суддів зазначає про відображений у § 45 Рішення у справі Frydlender v. France (заява №30979/96) висновок Суду, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків (див. Caillot v. France, № 36932/97, § 27, 04.06.1999). Далі Суд знову зазначає, що працівник, який вважає, що роботодавець неправомірно відсторонив чи звільнив його, має важливий особистий інтерес до забезпечення швидкого судового розгляду питання законності цього заходу, оскільки трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, враховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування (див. рішення Obermeier v. Austria від 28.06.1990, § 72, та рішення Caleffi v. Italy від 24.05.1991, § 17)».

Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний висновок наведено в постанові Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №823/739/16 та відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові 12.12.2019 у справі №826/25204/15 зазначив, що вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.

Водночас, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не обґрунтував наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду вказаних конституційних подань і предметом цього спору, не конкретизував, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції зазначеного подання.

Крім того, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять всі необхідні докази для вирішення справи по суті.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про наявність підстав для зупинення провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про можливість зупинення провадження у справі, що відповідно до повноважень суду апеляційної інстанції, наданих ст. 320 КАС України, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі, це є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 253, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року скасувати, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про поновлення на роботі, стягнення заробітку - направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О. О. Беспалов

І.О. Грибан