Справа № 200/759/21-а
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2021 р. Справа№200/759/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Троянова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Заступника Міністра юстиції України з питань європейської інтеграції Коломієць Валерії Рудольфівни (адреса: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13), Міністерства юстиції України (, місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Заступника Міністра юстиції України з питань європейської інтеграції Коломієць Валерії Рудольфівни про визнання протиправною бездіяльності, що виявилась у відмові в наданні номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21.12.2020 року за №ПІ-Т-4728, зобов`язання повторно розглянути запит на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21.12.2020 року за №ПІ-Т-4728, з урахуванням правової оцінки наданої судом у справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/759/21-а за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року клопотання представника Міністерства юстиції України про необхідність розгляду справи №200/759/21-а за правилами загального позовного провадження - залишено без задоволення; залучено до участі у справі в якості другого відповідача Міністерство юстиції України.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до відповідача 2 із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати номенклатуру справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік. На електронну адресу надійшов лист-відповідь за підписом відповідача 1 з використання електронного підпису. До листа надано додатки, а саме: не оформлені та не завірені належним чином два листа, що, на думку позивача, є недотриманням вимог Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.2019 року №3101/5. Крім того, вважає отриману відповідь, яка надана не по суті запиту неправомірною відмовою в наданні інформації. Зазначену бездіяльність вважає протиправною, просив задовольнити позов у повному обсязі.

У строк, встановлений судом, через відділ документообігу та архівної роботи суду від відповідача 1надійшов відзив на адміністративний позов, яким заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Відзив вмотивовано тим, що позивач запитував конкретну інформацію, та листом відповіддю надано саме запитувану інформацію в розрізі номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи. Крім того, зазначив, що відповідач 1 не є суб`єктом відносин у сфері доступу до публічної інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, відповідь на запит було надано у встановлений законом строк. Крім того, зазначив, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не передбачає повторний розгляд запитів, на які заявникам вже була надана відповідь.

У строк, встановлений судом, через відділ документообігу та архівної роботи суду від відповідача 2 надійшов відзив на адміністративний позов, яким заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Відзив вмотивовано з аналогічних підстав, як і відзив наданий відповідачем-1.

Крім того, через відділ документообігу та архівної роботи суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, яка вмотивована тим, що ним запитувалась саме номенклатура справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік, а не інформація з номенклатури, як вважає відповідач 2.

Крім того, через відділ документообігу та архівної роботи суду від відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, зміст якої аналогічний викладеному відзиві.

Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області7 серпня 1996 року), РНОКПП НОМЕР_1 . (а.с. 13-15)

Відповідач 1 - Заступник Міністра юстиції України з питань європейської інтеграції Коломієць Валерія Рудольфівна, в розумінні ст. 46 КАС України є посадовою особою суб`єкта владних повноважень.

Відповідач 2 - Міністерство юстиції України () в розумінні ст. 46 КАС України є суб`єктом владних повноважень.

21.12.2020 року позивач звернувся до відповідача 2 із запитом на отримання публічної інформації №21/12-01, відповідно до якої запитуваної інформацією є Номенклатура справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік. (а.с. 16)

28.12.2020 року за вих. №58395/ПІ-Т-4728/9.1.3 Міністерством юстиції України супровідним листом надано відповідь позивачу щодо запитуваної інформації про надання номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік. (а.с. 17)

У додаток до зазначеного листа додано номенклатуру справ на 2021 рік із зазначенням структурного підрозділу - Департамент з питань судової роботи Міністерства юстиції України та інформації щодо номенклатури справ на 2021 рік у вигляді таблиці з окремим розмежуванням на: індекс справи, заголовок справи, строк зберігання на номер статті за переліком, робочі позначки. (а.с. 18-19)

Отже, спірною при вирішення спору є бездіяльність відповідачів, що виявилась у відмові в наданні номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік, відповідно до запиту позивача на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд дійшов наступного висновку.

Відповідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абз. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Приписами ст. 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про інформацію» визначено, що основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації». Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (зі змінами та доповненнями)

Відповідно до абз. 1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За цим визначенням, можна відокремити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації .

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено перелік інформації з обмеженим доступом, якою є 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

У частині другій цієї статті зазначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

У частині 7 визначено,що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений .

Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Натомість, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 14 Закону N 2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Частина 1 статті 19 цього ж Закону також визначає, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно з частиною першою статті 22 зазначеного Закону N 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту лише у випадках, вичерпний перелік яких визначено цим же Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 цього Закону відповідь розпорядника не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що, відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону, до службової може належати така інформація, що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі (частини друга, третя статті 9 Закону).

Наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2017 № 1277/5 затверджено перелік відомостей, що становлять службову інформацію в Міністерстві юстиції України.

До вказаного переліку відноситься, зокрема, номенклатура секретних справ Міністерства юстиції України на відповідний рік.

Судом встановлено, що позивач електронною поштою направив на адресу відповідача 2 запит за № 21/12-01 від 21.12.2020 року про надання номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи.

Номенклатуру справ Департаменту з питань судової роботи не включено до відомостей, що становлять службову інформацію у Міністерстві юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.2019 року №3101/5, затверджена Інструкція з діловодства в Міністерстві юстиції України (далі - Інструкція з діловодства в Міністерстві юстиції України).

Абзацом другим пункту 180 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України визначено, що до номенклатури справ включаються назви справ, що формуються та відображають усі етапи роботи, яка документується в Міністерстві. Строки зберігання документів визначаються під час реєстрації або створення проекту документа автором.

Положеннями пункту 182 розділу VI Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України передбачено, що номенклатура справ структурного підрозділу створюється в електронній формі (додаток 6) посадовою особою відповідальною за діловодство в підрозділі, не пізніше 15 листопада поточного року та погоджується в Департаменті комунікації, документообігу та контролю.

Форма та зміст Додатку 6 до Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України передбачає, зокрема, наявність кваліфікованого електронного підпису особи, відповідальної за діловодство у підрозділі укладання, якою сформовано таблицю (складено номенклатуру), керівника підрозділу укладання та відповідального (уповноваженого) працівника архіву Міністерства.

Судом встановлено, що суть запитуваної інформації позивачем стосувалась публічної інформації у вигляді номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік.

Водночас, відповідачем 2 надано номенклатуру справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік без дотримання вимог Інструкції, тобто без дотримання примірної форми електронної таблиці номенклатури справ структурного підрозділу.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивач запитував інформацію в розрізі номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи, тобто систематизований перелік назв (заголовків) справ, що формуються в діловодстві вказаного Департаменту, оскільки позивач зазначив в запиті № 21/12-01 від 21.12.2020 року надати саме номенклатуру справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік.

Суд зазначає, що наданий додаток Номенклатура справ на 2021 рік Міністерства юстиції Департамент з питань судової роботи містить перелік індексів справ, заголовки справ, строк зберігання, номера статті за переліком, робочі позначки, однак його не засвідчено відповідальною особою, відповідно до вимог, передбачених Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України.

Крім того, суд не приймає посилання відповідача 2 на положення ст. 4 Закону України «Про інформацію» про те, що об`єктом інформаційних відносин є інформація, оскільки положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» є спеціальними до спірних правовідносин.

Враховуючи те, що відповідачем 2 не було надано відповіді позивачу у повному обсязі, суд дійшов висновку про те, що це є відповіддю не по суті запиту та вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначив, що ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд суб`єкта владних повноважень дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захист повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996). Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким;

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним;

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Водночас, з врахуванням позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 826/3520/15, зважаючи на природу та підстави даного спору та враховуючи Науковий висновок щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією, суд вважає за доцільне зазначити, що орган влади, використовуючи дискреційні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання таким органом прав особи, що звернулася за захистом.

Водночас, зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути запит позивача з урахуванням висновків суду не є втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача 2, у вигляді відмови в наданні в повному обсязі позивачу номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21.12.2020 року за №ПІ-Т-4728, зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути запит на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21.12.2020 року за №ПІ-Т-4728, з урахуванням правової оцінки наданої судом у справі.

Нормами частини першої статті 139 КАС України встановлено, що при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 908 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Заступника Міністра юстиції України з питань європейської інтеграції Коломієць Валерії Рудольфівни (адреса: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13), Міністерства юстиції України (, місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, у вигляді відмови в наданні в повному обсязі ОСОБА_1 номенклатури справ Департаменту з питань судової роботи на 2021 рік, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21.12.2020 року за №ПІ-Т-4728.

Зобов`язати Міністерство юстиції України (, місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001) повторно розглянути запит ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на отримання публічної інформації №21/12-01 від 21.12.2020 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21.12.2020 року за №ПІ-Т-4728, з урахуванням правової оцінки наданої судом у справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (, місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, 13, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 )судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 30 квітня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя О.В. Троянова