Справа № 260/908/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/908/20 пров. № А/857/4416/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Гаврилко С.Є. о 10 год. 31 хв. у м. Ужгород, повне судове рішення складено 25 січня 2021 року) у справі № 260/908/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

поновити процесуальний строк для звернення до адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 321 від 11.09.2019 в частині демонтажу об`єктів по АДРЕСА_1 та зобов`язання вчинити дії у зв`язку з поважністю його пропуску;

визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 321 від 11.09.2019 в частині демонтажу об`єктів по АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Виконавчий комітет Ужгородської міської ради виключити з пункту 1 «Демонтувати самовільно встановлені об`єкти» рішення № 321 від 11.09.2019 підпункт 1, а саме: «тумбу для квітів, рукомийник, МАФ (сарай) біля будинку АДРЕСА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 321 від 11.09.2019 «Про демонтаж» вирішено демонтувати самовільно встановлені об`єкти, зокрема, тумбу для квітів, рукомийник, МАФ (сарай) біля будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що таке рішення було прийнято на підставі Акту комісії з розгляду звернення громадянки ОСОБА_2 від 22.04.2019 з порушенням встановленої процедури, без урахування позиції ОСОБА_1 , без дослідження наданих членам комісії доказів, що підтверджували законність розташування, зокрема МАФ (сараю). Відтак, підлягає скасуванню в судовому порядку.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано абзац 2 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 321 від 11.09.2019 в частині демонтажу самовільно встановлених об`єктів, а саме: «тумби для квітів, рукомийника, МАФ (сарай) біля будинку АДРЕСА_1 ». У задоволенні позову в частині решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що алгоритм дій, зокрема відповідача у спірних правовідносинах, є врегульованим, а саме: Правилами та Порядком, які в свою чергу базуються на вимогах, зокрема, Цивільного кодексу України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Суд резюмував, що відповідачем зазначений вище алгоритм дій був порушений, оскільки приписи від 24.03.2019 та від 24.04.2019 особі відносно якої такі були складені, у даному випадку позивачеві, не були направлені, а направлені іншій особі. Також оскаржуване рішення від 11.09.2019 за № 321 у спосіб, передбачений пунктом 3.8 Порядку, не було направлено позивачеві А від так у такому випадку відповідачем були порушені критерії, що встановлені ст. 2 ч. 2 п. 1, 3, 4 КАС України. Таким чином суд дійшов висновку за необхідне визнати протиправним і скасувати абзац 2 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 321 від 11.09.2019 в частині демонтажу самовільно встановлених об`єктів, а саме: «тумби для квітів, рукомийника, МАФ (сарай) біля будинку АДРЕСА_1 ».

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що у цьому спорі позивачем не наведено обгрунтованих мотивів та не надано відповідних доказів, яким чином спірне рішення порушує його права або його інтереси, тобто породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно правових відносин. Позивачем, належними способами доказування, не наведено право власності чи право користування сараєм на АДРЕСА_1 , останній був облікований з 1957 року за будинковолодінням (до придбання позивачем квартири), право власності чи користування позивач на нього не набув. В склад майна, яким відчужувалась квартира АДРЕСА_2 сарай не входив, а отже не може вважати право позивача порушеним і таким що підлягає захисту в суді.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у справі № 260/908/20 в режимі відеоконференції у зв`язку з тим, що відповідно до інформації, отриманої із сайту «Бронювання системи відеоконференцзв`язку» технічної можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції 20.04.2021 об 11:30 у зазначених позивачем судах не було. Крім цього зазначено, що колегією суддів 20.04.2021 об 11:30 призначено розгляд справи № 140/3526/19 в режимі відеоконференції.

Вказану ухвалу було надіслано на електронну адресу позивача, що підтверджується матеріалами справи.

14.04.2021 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача, яка просила провести судове засідання в режимі відеоконференції в Закарпатському апеляційному суді або в Господарському суді Закарпатської області.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 Клопотання представника ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції в справі № 260/908/20 задовольнити. Доручено Господарському суді Закарпатської області (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а) забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції 20 квітня 2021 року о 12 год. 30 хв. за участю ОСОБА_1 чи його представника під час розгляду Восьмим апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі № 260/908/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, оскільки згідно розкладу проведення розгляду справ в режимі відеоконференції було технічно можливим у Господарському суді Закарпатської області 20.04.2021 о 12:30.

Вказану ухвалу було надіслано на електронну адресу представника та його представника, що підтверджується матеріалами справи.

20.04.2021 під час встановлення відеозв`язку з Господарським судом Закарпатської області колегію суддів службова особа Господарського суду Закарпатської області надала інформацію про прибуття та реєстрацію представника позивача в судове засідання, яка на момент цього була відсутня.

Здійснюючи повторний відеозв`язок з Господарським судом Закарпатської області о 12:36 колегію суддів службова особа Господарського суду Закарпатської області повідомила, що на даний момент відсутній представник позивача.

Враховуючи відсутність представника позивача о 12:30 та 12:36 під час судового засідання в режимі відеоконференції та необхідності розгляду інших справ призначених на цей день, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляд справи без участі представника позивача.

Крім цього представник апелянта надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності апелянта (його представника). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі учасниками не наведено.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.04.1997 позивачем було придбано квартиру АДРЕСА_2 (Т. 1 а.с. 36).

У відповідності до реєстраційного посвідчення від 12.05.1997, квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за позивачем (реєстровий номер 11983) (Т. 1 а.с. 37)

01.03.2019 громадянкою ОСОБА_2 подано скаргу до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (Т. 1 а.с. 73-76). У скарзі ОСОБА_2 зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_3 . Вказувала, що позивачем, який є її сусідом, незаконно встановлено без згоди всіх мешканців дворогосподарства будинку АДРЕСА_1 тимчасової споруди, яка спирається на стіну квартиру скаржника (квартира АДРЕСА_3 ) та перекриває вікно підвального поверху під квартирою скаржника. Така споруда зведена на земельній ділянці загального користування, яка перебуває у комунальній власності. Також у скарзі зазначає, що позивачем зведено малу архітектурну форму, яка також прилягає до стіни її квартири, що у тому числі перешкоджає в утепленні квартири. Крім іншого, ОСОБА_1 самовільно встановив тротуарну плитку, змінивши ухил двору, внаслідок чого накопичується вода під стіною квартири скаржника.

06.03.2019 позивачем подано заяву-роз`яснення на ім`я начальника Державної архітектурно-будівельної інспекції та начальника управління Містобудування міської ради ОСОБА_3 .. У цій заяві-роз`ясненні позивач зазначив про законність розташування підсобного приміщення (сараю). До заяви позивач долучив викопіювання з інвентаризаційної справи АДРЕСА_1 (справа № 3659), відповідного до якого у такому містяться відомості про підсобне приміщення, що зазначене в інвентаризаційній справі, як сарай і позначене літерою «Г», розташоване між стіною квартири АДРЕСА_4 і стіною квартири АДРЕСА_3 , має задню цегляну стіну, покриту шифером, в наявності двері і водостоки. В інвентаризаційній справі № 3659 сарай відмічений щонайменше з 1988 року і відомостей, що він був знесений не має (Т. 1 а.с. 13).

25.03.2019 ОСОБА_4 , головним спеціалістом відділу муніципальної інспекції, управління муніципальної варти Ужгородської міської ради у відповідності до рішення Ужгородської міської ради № 624 від 30.03.2017 був складений припис щодо громадянина ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_3 . У відповідності до цього припису встановлено, що при розгляді скарги від 01.03.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 встановив малу архітектурну форму «рукомийник» в кількості 1 шт. в дворі загального користування по АДРЕСА_1 без дозвільних документів органу місцевого самоврядування. У зв`язку із цим приписано протягом 15 днів демонтувати таку малі архітектурну форму (Т. 1 а.с. 112).

З метою розгляду скарги громадянки ОСОБА_2 від 01.03.2019, розпорядженням міського голови № 187 від 19.04.2019 утворено робочу групу (Т. 1 а.с. 65).

01.04.2019 комісією з питань демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд, об`єктів незавершеного будівництва та малих архітектурних форм на території м. Ужгород, було складено акт про розміщення тимчасової споруди/малої архітектурної форми з порушенням чинного законодавства (Т. 1 а.с. 115, 116). У вказаному акті зафіксовано, що такий складено без участі власника, перевірка проведена з приводу дотримання вимог законодавства у сфері містобудування та благоустрою на території міста Ужгород щодо розміщення тумби для квітів, рукомийника, МАФ/ТС (сараю) по АДРЕСА_1 . За результатами перевірки встановлено, що відсутній дозвіл на встановлення елементів благоустрою; порушення Правил благоустрою міста Ужгород: МАФ/ТС розміщено самовільно.

22.04.2019 складено Акт комісійного розгляду звернення громадянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . Зокрема в абзаці 2 вказаного Акту зазначено, що: «З виходом на місце комісією було з`ясовано, що факти, наведені у зверненні громадянки ОСОБА_2 підтвердились у повному обсязі, дозвільних та погоджувальних документів на влаштування малих архітектурних формувань для квітів, рукомийника громадянином ОСОБА_1 не надано. Документу на влаштування сараю, який примикає до зовнішніх стін квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 громадянином ОСОБА_1 не надано. Відсутні документи і на право власності на сарай, який влаштовано на території спільного користування по АДРЕСА_1 . Згоди на влаштування сараю мешканці квартир АДРЕСА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не надавали». Також в акті зазначено (абзац 3), що питання щодо влаштування малої архітектурної форми (рукомийника) розглядалось управлінням муніципальної варти 25.03.2019, про що свідчить припис, яким ОСОБА_1 протягом 15 робочих днів зобов`язано демонтувати цей рукомийник. В акті також зазначено, що цей припис отримано ОСОБА_1 01.04.2019. Вимоги припису ОСОБА_1 не виконані. Враховуючи вищевикладене, комісія констатувала, що малі архітектурні форми (тумба для квітів, рукомийник) влаштовані позивачем на території спільного користування без відповідних погоджувальних документів від управління містобудування та архітектури та без згоди співкористувачів земельної ділянки спільного користування. На влаштований сарай між квартирами АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 документи на право власності у ОСОБА_1 відсутні, таким чином сарай влаштовано самочинно. Припис від 25.03.2019 ОСОБА_1 не виконано, права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 відсутні. Комісією запропоновано Позивачу демонтувати всі малі архітектурні форми та сарай для надання можливості власнику квартири АДРЕСА_3 виконати утеплення фасаду торцевої сторони (Т. 1 а.с. 20, 21, 97, 98, Т. 2 а.с. 143, 144).

24.04.2019 позивач зафіксував свої письмові пояснення на Акті комісійного розгляду звернення громадянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 від 22.04.2019. Зокрема зазначив, що сарай, який вказаний в акті був ще до того як ним була придбана квартира АДРЕСА_4 . Сарай ним не встановлювався. Тумба, яка позначена під літерою «А» також була ще до придбання ним квартири АДРЕСА_4 . Ця тумба позивачем лише була облагороджена. Щодо рукомийника зазначено, що такий буде демонтовано. Також зазначено, що кран з водою також був (Т. 1 а.с. 21, 98, Т. 2 а.с. 144).

24.04.2019 ОСОБА_4 , головним спеціалістом відділу муніципальної інспекції, управління муніципальної варти Ужгородської міської ради у відповідності до рішення Ужгородської міської ради № 624 від 30.03.2017 був складений припис щодо громадянина ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_3 . У відповідності до цього припису встановлено, що згідно акту комісійного розгляду звернення громадянки ОСОБА_5 від 22.04.2019 було встановлено, що ОСОБА_1 встановив в дворі загального користування по АДРЕСА_1 малі архітектурні форми «тумба для квітів, рукомийник» без відповідних погоджувальних документів від управління містобудування та архітектури та без згоди співкористувачів земельної ділянки спільного користування, налаштований сарай між квартирами АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 документи на право власності у громадянина ОСОБА_1 відсутні. Таким чином сарай влаштовано самочинно. У зв`язку із цим приписано протягом 15 днів демонтувати всі малі архітектурні форми «рукомийник, тумба для квітів та сарай», які влаштовані на території спільного користування по АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 117).

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 321 від 11.09.2019 «Про демонтаж» вирішено демонтувати самовільно встановлені об`єкти, зокрема, тумбу для квітів, рукомийник, МАФ (сарай) біля будинку № 6 по вул. Руській у місті Ужгороді.

Позивач вважаючи протиправним оскаржуване рішення в частині демонтажу об`єктів по АДРЕСА_1 , а саме: «тумбу для квітів, рукомийник, МАФ (сарай) біля будинку № 6 по вул. Руській», звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

У відповідності до ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема: здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Згідно ст. 34 ч. 1, 2 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», правила благоустрою території населеного пункту нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають: 1) порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; 2) вимоги до впорядкування територій підприємств, установ, організацій; 3) вимоги до утримання зелених насаджень на об`єктах благоустрою територіях загального користування; 4) вимоги до утримання будівель і споруд інженерного захисту території; 5) вимоги до санітарного очищення території; 6) розміри меж прилеглої до підприємств, установ та організацій території у числовому значенні; 7) порядок розміщення малих архітектурних форм; 8) порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів; 9) інші вимоги, передбачені цим та іншими законами.

Рішенням Ужгородської міської ради (IV сесія V скликання) від 23.12.2006 за № 136 затверджено правила благоустрою міста Ужгород (далі по тесту Правила) (зазначене рішення і затверджені таким рішенням правила благоустрою міста Ужгород міститься на сайті Ужгородської міської ради за адресою: http://old.rada-uzhgorod.gov.ua/download/s/pravyla_blahoustroju.pdf).

Відповідно до пункту 1.1 Правил такі є нормативно-правовим актом, яким установлюється порядок благоустрою та утримання міських територій, об`єктів благоустрою міста, регулюються права та обов`язки учасників правовідносин у сфері благоустрою, визначається комплекс заходів, необхідних для забезпечення чистоти і порядку у місті. Правила спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини, і є обов`язковими для виконання на території міста виконавчими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності і підпорядкування, їх керівниками, працівниками та громадянами.

Відповідно до пункту 1.2 Правил, об`єкти благоустрою міста Ужгород використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог цих Правил, місцевих правил забудови, інших вимог, передбачених законодавством України.

Відповідно до пункту 1.3 Правил, організацію благоустрою міста Ужгород забезпечують органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території міста Ужгород.

Керуючись наведеним вище колегія суддів встановила, що у відповідності до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про благоустрій населених пунктів» рішенням Ужгородської міської ради (IV сесія V скликання) від 26.12.2006 за № 136 затверджено правила благоустрою міста Ужгород.

В свою чергу, як згадувалось вище суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є зокрема органи місцевого самоврядування та громадяни.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує з доводів апелянта він не спростовує висновку суду першої інстанції в частині недотримання ним алгоритму дій у спірних правовідносинах врегульованими: Правилами та Порядком, які в свою чергу базуються на вимогах, зокрема, Цивільного кодексу України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Доводи апелянта стосуються виключно в тому, що у цьому спорі позивачем не наведено обгрунтованих мотивів та не надано відповідних доказів, яким чином спірне рішення порушує його права або його інтереси, тобто породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно правових відносин. Позивачем, належними способами доказування, не наведено право власності чи право користування сараєм на АДРЕСА_1 , останній був облікований з 1957 року за будинковолодінням (до придбання позивачем квартири), право власності чи користування позивач на нього не набув. В склад майна, яким відчужувалась квартира АДРЕСА_2 сарай не входив, а отже не може вважати право позивача порушеним і таким що підлягає захисту в суді.

Відтак враховуючи вимоги ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає за потрібне розглянути доводи апеляційної скарги щодо наявності чи відсутності порушення права позивача, оскільки апелянт вважає, що останній не набув права власності чи користування на тумбу для квітів, рукомийник, МАФ (сарай) біля будинку № 6 по вул. Руській у місті Ужгороді.

Відповідно до положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон), відповідно до якого власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02.03.2004 № 4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09.11.2011 №N14-рп/2011.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004 визначено: «1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.».

Допоміжні приміщення, відповідно до п. 2 ст. 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками (у даному випадку - в особі позивача) будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 914/554/19.

Відтак, суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності порушення права позивача в цій справі є помилковими, оскільки тумба для квітів, рукомийник, МАФ (сарай) біля будинку № 6 по вул. Руській у місті Ужгороді є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку і в силу прямої норми закону підтвердження права власності чи користування ними не потребує здійснення співвласниками (у даному випадку - в особі позивача) будь-яких додаткових дій для підтвердження такого.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі № 260/908/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року