Справа № 420/11276/20
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/11276/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, з урахуванням уточнених позовних вимог, в якому просив - визнати дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, викладені в рішенні від 23.09.2020 року №305/1726, щодо відмови позивачу нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні протиправними; зобов`язати фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 р. по 24.10.2020 р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

В обґрунтування позову зазначалось, що ОСОБА_1 , з лютого 2012 року по жовтень 2018 року, проходив військову службу в Головному управлінні зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних Сил України та перебував на фінансовому забезпеченні в фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України, де і отримував грошове забезпечення. Наказом Міністра оборони України від 03.10.2018 № 631 позивач був звільнений з військової служби за станом здоров`я. Вказує, що на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 р. у справі № 420/2739/20, від 05.06.2020 р. у справі № 420/2738/20, залишене постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020 р. без змін, фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України позивачу було виплачену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки та індексацію грошового забезпечення. Тобто остаточний розрахунок відповідач провів не в день звільнення позивача 03.10.2018 р., а лише 24.10.2020р. Отже, позивач звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України із заявою, з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток, але відповідач листом від 23.09.2020 року № 305/1726 йому відмовив. Таким чином, вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, ухваленого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 року по 23.10.2020 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. В іншій частині позвоних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, а тому положення КЗпП України не можуть поширюватись на спірні правовідносини, оскільки військовослужбовці не отримують заробітну плату, в розумінні статті 94 КЗпП України. Апелянтом також зазначено, що ЗУ «Про соціальний і праовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності, як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовців щодо отримання такої компенсації. Таким чином, правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 2018-2020 років немає, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністра оборони України від 30 жовтня 2018 року №631 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (а.с.14).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2739/20, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 р. по 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.10.2018.

Також, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2738/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку (а.с.34-35), 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 виплачено 41805,76 грн., а 23 жовтня 2020 року 3951,93 грн. грошового забезпечення військовослужбовця на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі № 420/2739/20.

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав до фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України заяву (а.с.72-73), в якій він просив виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 03.10.2018 (день виключення зі списків особового складу частини) по 14.09.2020 року (день фактичного розрахунку при звільненні) виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення, а саме 03.10.2018.

У відповідь на вищевказану заяву 23 вересня 2020 року відповідачем позивачу було направлено листа №305/1726 (а.с.17), у якому зазначено, що: «…За результатом опрацювання повідомляється, що законодавством не передбачено поняття «середньоденне грошового забезпечення на момент звільнення з військової служби».

Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Тобто, правових підстав для застосування статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України до військовослужбовців та виплату середньомісячного заробітку - не вбачається».

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив йому у нарахуванні та виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.10.2018 року по 24.10.2020 року, звернувся до суду з даними адміністративним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на день звільнення позивача з військової служби, відповідачем не було проведено з ним розрахунку у повному обсязі, відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 2, 4 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року по справі №420/2739/20 та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі №420/2738/20, судом визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення.

Згідно виписок по картковому рахунку позивача вбачається, що на виконання рішення суду, 14.09.2020 року позивачу було виплачено - 41805,76 грн., та 23 жовтня 2020 року 3951,93 грн., компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (з 2015 по 2018 рік) та індексації грошового забезпечення (з січня 2017 року по жовтень 2018 року).

Отже, оскільки остаточний розрахунок з позивачем було проведено 23 жовтня 2020 року, тобто не у день його звільнення, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України посилається на те, що військовослужбовці не отримують заробітну плату в розумінні статті 94 КЗпП України, а тому положення КЗпП України не можуть поширюватись на спірні правовідносини.

З цього доводу апелянта колегія суддів зазначає, що Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, закріпленні у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи відсутність відповідного регулювання спірних правовідносин спеціальним законодавством, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, в даному випадку підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16.

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.

Таким чином, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

При цьому під час визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України та про необхідність при зменшенні враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, можливо зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Таким чином при вирішенні питання розрахунку суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні необхідно враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець