Справа № 320/6849/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6849/19 Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління державної податкової служби у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 13 червня 2019 року про донарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 157 963,08 грн.;

- визнати протиправними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску N3 від 13 червня 2019 року про донарахування штрафних санкцій в розмірі 17 832,41 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13 червня 2019 року про донарахування податку на доходи фізичних осіб в розмірі 309 436,92 грн. в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 61 887,22 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №3 від 13 червня 2019 року про донарахування податку на додану вартість в розмірі 278 317,76 грн. в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 55 663,55 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13 червня 2019 року про донарахування акцизного податку в розмірі 117 653,24 грн. в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 23 530,65 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13 червня 2019 року про донарахування штрафних санкцій з акцизного податку в розмірі 9 350 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13 червня 2019 року про донарахування військового збору в розмірі 25 786,35 грн. в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 5 157,27 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13 червня 2019 року про донарахування штрафних санкцій за порушення законодавства про застосування РРО в розмірі 1 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №3 від 13 червня 2019 року про донарахування штрафних санкцій за порушення законодавства про застосування РРО в розмірі 2 498 191,82 грн.

В обґрунтування позову зазначено про безпідставність висновку контролюючого органу щодо порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 положень податкового законодавства, та, як наслідок, неправомірність прийняття спірних рішень. На переконання позивача, встановлені перевіркою порушення у вигляді заниження позивачем оподатковуваного доходу та, відповідно, заниження податку з доходів фізичних осіб, а також не оприбуткування та не проведення обліку товарно-матеріальних цінностей в Книзі доходів та витрат вважає такими, що не підтверджені належним та допустимим доказами. Позивач стверджує, що відображені ним у відповідних податкових деклараціях показники загального оподатковуваного доходу, витрат та чистого оподатковуваного доходу підтверджуються наявною первинною документацією, зокрема, платіжними документами, банківськими виписками, видатковими накладними.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року даний адміністративний позов - задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що при прийнятті оскаржуваних рішень контролюючий орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, адже за результатами проведеної перевірки встановлено ряд порушень податкового законодавства ФОП ОСОБА_1 .

Позивачем подано відзив на скаргу відповідача, в якому зазначено, що доводи апелянта суперечать документам, що містяться в матеріалах справи, тому відсутні підстави для її задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 26 липня 2017 року, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 2 020615 (т.2 а.с.1-2).

Видами діяльності позивача за класифікацією видів економічної діяльності є: 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Згідно витягу №666 позивач з 01 жовтня 2017 року зареєстрований платником податку на додану вартість (т.2 а.с.3).

ГУ ДФС у Київській області на підставі наказу №695 від 28 березня 2019 року та письмового повідомлення про проведення перевірки №147/10-36-13-03 від 28 березня 2019 року, проведено планову документальну виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період діяльності з 26 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року.

За наслідками вказаної перевірки податковим органом складено акт №357/10-36- 13-03/ НОМЕР_1 від 08 травня 2019 року (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем наступних вимог:

- пп.2, пп.6, пп.8, пп.9 п.6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність в частині невірного відображення отриманого від здійснення господарської діяльності доходу;

- п.167.7 ст.167, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності;

- п.2 ч.І ст.7, ст.8, ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині заниження чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- п.187.1 ст.187, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України в частині заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету;

- ст.223 Податкового кодексу України в частині несвоєчасного подання податкових декларацій акцизного податку;.

- п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності, що призвело до заниження військового збору;

- п.1 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині проведення розрахункових операцій із застосування платіжних карток без застосування реєстраторів розрахункових операцій;

- п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині пересорту товару.

29 травня 2019 року позивачем подано до Головного управління ДПС у Київській області заперечення на Акт перевірки (т.1, а.с.65-70).

Листом №14266/ФОП/10-36-13-03 від 13 червня 2019 року висновки Акту перевірки залишено без змін (т.1, а.с.71-75).

На підставі Акту перевірки 13 червня 2019 року відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення, рішення та податкову вимогу, а саме:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- про донарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 157 963,08 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску № про донарахування штрафних санкцій в розмірі 17 832,41 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про донарахування податку на доходи фізичних осіб в розмірі 309 436,92 грн., в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 61 887,22 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №3 про донарахування податку на додану вартість в розмірі 278 317,76 грн., в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 55 663,55 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про донарахування акцизного податку в розмірі 117 653,24 грн., в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 23 530,65 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №3 про донарахування штрафних санкцій з акцизного податку в розмірі 9 350 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про донарахування військового збору в розмірі 25 786,35 грн. в тому числі штрафні (фінансові) санкції в розмірі 5 157,27 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про донарахування штрафних санкцій за порушення законодавства про застосування РРО в розмірі 1 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про донарахування штрафних санкцій за порушення законодавства про застосування РРО в розмірі 2 498 191,82 грн.

13 червня 2019 року позивачем до Державної фіскальної служби України було подано скарги на зазначені вище рішення, що винесені Головним управлінням ДПС у Київській області (т.1, а.с.91-131).

Рішеннями Державної фіскальної служби України №40498/6/99-99-11-06-01-25 від 22 серпня 2019 року та №36054/6/99-99-11-0502-25 від 29 липня 2019 року про результати розгляду скарги скарги залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін (т.1, а.с.132-141).

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі.

Відповідно до п.1.1. статті 1 Податкового кодексу України даний кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За п.167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 177.10 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Форму книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України 16 вересня 2013 року № 481, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Відповідно до п.5 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.

Згідно п.6 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку:

1) у графі 1 зазначається дата запису;

2) у графі 2 відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг);

3) у графі 3 вказується сума повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) та/або повернутої передплати;

4) графа 4 розраховується як різниця між отриманим доходом від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності (графа 2) та сумою повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) (графа 3);

5) у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг;

6) у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходу за підсумками дня;

7) у графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці;

8) у графі 8 відображається сума фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, зокрема, витрати на сплату послуг, зв`язку, орендних та комунальних платежів тощо;

9) у графі 9 зазначається сума чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професіональної діяльності (графи 6, 7, 8).

Пунктом 9 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат передбачено, що дані Книги заповнюються у гривнях з копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, починаючи з 01 січня 2015 року, встановлено військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід фізичної особи).

Відповідно до пп. 212.1.11 п. 212.1 статті 212 Кодексу особа, суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів, є платником акцизного податку.

Згідно пп. 213.1.9 пуп.213.1 статті 213 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування є операції з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Відповідно до пп.214.1.4 п. 214.1 статті 214 Податкового кодексу України, у разі обчислення податку із застосуванням адвалорних ставок базою оподаткування є вартість (з податком на додану вартість) підакцизних товарів, що реалізовані відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу.

Підпунктом 215.3.10 п.215.3 статті 215 Кодексу передбачено, що для підакцизних товарів, реалізованих відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках від вартості (з податком на додану вартість), у розмірі 5 відсотків.

Згідно п. 217.1 статті 217 Податкового кодексу України, суми податку, що підлягають сплаті, з підакцизних товарів (продукції), вироблених на митній території України, визначаються платником податку самостійно, виходячи з об`єктів оподаткування, бази оподаткування та ставок цього податку, що діють на дату виникнення податкових зобов`язань.

Відповідно до п.223.2 статті 223 Податкового кодексу України, платник податку з підакцизних товарів (продукції), вироблених або переобладнаних на митній території України; імпортер алкогольних напоїв та тютюнових виробів; суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, який здійснює реалізацію підакцизних товарів; оптовий постачальник електричної енергії подає щомісяця не пізніше 20 числа наступного періоду контролюючому органу за місцем реєстрації декларацію акцизного податку за формою, затвердженою у порядку, встановленому статтею 46 цього Кодексу.

Згідно п.4 ч.1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 2 ч.1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч.11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані, зокрема,

- проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

- вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Пунктом 1 ч.1 статті 17 Закону № 265/95-ВР передбачено, що за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідності у юридичних осіб на місці проведення розрахунків суми готівкових коштів сумі коштів, зазначеній у денному звіті, більше ніж на 10 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а в разі використання юридичною особою розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: вчинене вперше - 1 гривня.

Згідно п.п. 14.1.4 п. 14.1 статті 14 ПК України акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).

Відповідно до п.п.14.1.145 п. 14.1 статті 14 ПК України підакцизні товари (продукція) - товари за кодами згідно з УКТ ЗЕД, на які цим Кодексом встановлено ставки акцизного податку.

Згідно абз. 2 п.п. 14.1.212 п. 14.1 статті 14 ПК України реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у п.п. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 цього Кодексу (нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, а також паливо моторне альтернативне), безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування.

Відповідно до ДСТУ 4303:2004 "Роздрібна та оптова торгівля. Терміни та визначення понять" роздрібна торгівля - це вид економічної діяльності в сфері товарообігу, що охоплює купівлю-продаж товарів кінцевому споживачу та надавання йому торговельних послуг. Торговельна послуга передбачає здійснення додаткової діяльності суб`єкта господарювання в сфері роздрібної та оптової торгівлі з надання допомоги покупцям у здійсненні договору купівлі-продажу товарів, їх доставляння та використовування.

Згідно п.п. 212.1.11 п. 212.1, п.п. 212.3.1 п. 212.3 статті 212, п. 213.1 статті 213 ПК України платниками податку є особи - суб`єкти господарювання роздрібної торгівлі, які здійснюють реалізацію підакцизних товарів. Такі суб`єкти підлягають обов`язковій реєстрації як платники податку - контролюючими органами за місцезнаходженням пункту продажу підакцизних товарів. Реєстрація здійснюється не пізніше граничного терміну подання декларації акцизного податку за місяць, в якому здійснюється реалізація підакцизних товарів. Отже, реєстрація контролюючими органами таких платників, як платників акцизного податку здійснюється автоматично при поданні ними декларації з акцизного податку до контролюючих органів, які обслуговують адміністративно-територіальні одиниці, на яких розташовано пункти продажу підакцизних товарів.

Відповідно до п.п. 213.1.9 п. 213.1 статті 213 ПК України об`єктом оподаткування акцизним податком є, зокрема, операції з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Згідно п.п. 214.1.4 п. 214.1 статті 214 ПК України у разі обчислення податку із застосуванням адвалорних ставок базою оподаткування є вартість (з податком на додану вартість) підакцизних товарів, що реалізовані відповідно до п.п. 213.1.9 п. 213.1 статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до п. 215.1 статті 215 Кодексу до підакцизних товарів належать: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли, транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб і більше, транспортні засоби для перевезення вантажів; електрична енергія.

Згідно п.п. 215.3.10 п. 215.3 статті 215 ПК України для підакцизних товарів, реалізованих відповідно до п.п. 213.1.9 п. 213.1 ст. 213 цього Кодексу, ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках від вартості (з податком на додану вартість), у розмірі 5 відсотків.

Таким чином, з наведеного вбачається, що об`єктом оподаткування доходу позивача є його чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі, отримані позивачем) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з його господарською діяльністю.

Для визначення чистого оподатковуваного доходу платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів. Суб`єкти господарювання фізичні особи облік доходів і пов`язаних з ними витрат здійснюють у Книзі обліку доходів і витрат.

Отже, фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, контролюючий орган стверджує про факти не відображення ФОП ОСОБА_1 протягом 2017-2018 років та не проведення через реєстратори розрахункових операцій ТМЦ у контрагентів-постачальників, реалізації ТМЦ, відсутніх у залишках, та про обов`язок платника віднести суми цього доходу до складу валового (загального оподатковуваного). Однак, на підтвердження такої позиції відповідачем не наведено жодних обґрунтувань, як і не зазначено належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів цьому, ані у відзиві на позов, ані в апеляційній скарзі, ані навіть у самому акті перевірки, висновки якого і стали підставою для прийняття спірних рішень.

Колегія суддів наголошує на тому, що, не погодившись з рішенням суду першої інстанції та звернувшись до апеляційного суду зі скаргою, відповідач не лише не вказав, які обставини справи судом не встановлено, встановлено неповно чи невірно, які норми права не застосовано чи застосовано помилково, а і не спромігся навести доводи, якими обґрунтовується його позиція. Натомість зміст апеляційної скарги навіть не відтворює відомості, зазначені в акті перевірки, а лише містить посилання на норми матеріального права, порушення яких встановлено в ході проведення перевірки, без будь-якої прив`язки до обставин справи. Оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а остання таких не містить зовсім, то колегія суддів позбавлена можливості пристати на позицію податкового органу.

При цьому, посилання на об`єктивні факти, підтверджені первинними або іншими документами, що свідчили б про реалізацію позивачем товарів, дохід від якої не відображено у податковому обліку, в акті перевірки відсутні. В акті перевірки відсутні посилання на первинні та інші документи фінансово - господарської діяльності позивача, як джерело встановлення та підтвердження дійсності кількісних показників даних, використаних контролюючим органом для аналізу та розрахунків, внаслідок яких встановлена розбіжність між даними, наданими до перевірки позивачем та даними, розрахованими контролюючим органом.

Акт перевірки також не містить посилань на будь-які первинні, платіжні чи розрахункові документи, які б свідчили, що в охоплений перевіркою період позивачем були отримані доходи, облік яких не був здійснений у графі 2 Книги обліку доходів і витрат.

Натомість, позивачем надано до суду Книги обліку доходів і витрат за 2017, 2018, 2019 рр., які досліджено судом та порушень в їх оформленні та веденні не виявлено. Відтак, твердження податкового органу спростовуються наявними в матеріалах справи первинними документами, що підтверджують правомірність та правильність ведення позивачем бухгалтерського та податкового обліку, а також правильність і повноту формування показників валового доходу за 2017-2018 роки.

Колегія суддів також пристає на позицію суду першої інстанції, який зазначив, що доводи відповідача про заниження ФОП ОСОБА_1 податку на додану вартість в сумі 222 654,21 грн. є безпідставними, оскільки перевіркою не встановлено та в акті перевірки не відображено належним чином, з посиланням на первинні документи, факти реалізації ФОП ОСОБА_1 товарно-матеріальних цінностей, які відсутні в обліку оприбуткування приданого ним товару та податковій декларації.

Судом першої інстанції встановлено, що в ході проведення перевірки визначення повноти нарахування ФОП ОСОБА_1 акцизного податку з 26 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року встановлено, що позивачем занижено акцизний податок на загальну суму 27 326,33 грн., в т.ч. за 2017р. в сумі 3 763,90 грн. та за 2018р. в сумі 23 562,43 грн., в результаті роздрібної реалізації алкогольних напоїв та пива за період з 26 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 15 028 794,66 грн. з П/ТВ, в т.ч. за 2017р. в сумі 2 064 867,04 грн. з ПДВ та за 2018р. в сумі 12 963 927,62 грн. з ПДВ, проте ФОП ОСОБА_1 задекларовано в податкових деклараціях з акцизного податку за 2017р. та 2018р. в сумі 14525574,55 грн. з ПДВ. в т.ч. за 2017р. в сумі 1989589.00 грн. з ПДВ та за 2018р. в сумі 12535985.55 грн. з ПДВ. Різниця склала 546526.60 грн. з ПДВ. в т.ч. за 2017 р. в сумі 75278.01 грн. з ПДВ та за 2018р. в сумі 471248.59 грн. з ПДВ, чим порушено вимоги пп.214.1.4 п.214.1 ст.214. пп.215.3.10 п.215.3 ст. 215 п.217.1 ст.217 Податкового кодексу України.

Також перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 занижено акцизний податок на загальну суму 66 796,26 грн., в т.ч. за 2017р. в сумі 8 493,45 грн. та за 2018р. в сумі 58 302,82 грн., в результаті не відображення реалізації підакцизних товарів, що реалізовані у роздрібній торгівельній мережі, в тому числі у мережі громадського харчування без відображення в податковому обліку та не проведені через реєстратори розрахункових операцій на загальну суму 1 335 925,26 грн. з ПДВ (без ПДВ - 1113271,05 грн.), в т.ч. за 2017р. в сумі 169868,95 грн. з ПДВ (без ПДВ - 141557,46 грн.) та за 2018р. в сумі 1166056,31 грн. з ПДВ (без ПДВ - 971713,59 грн.), чим порушено вимоги пп.214.1.4 п.214.1 ст.214, пп.215.3.10 п.215.3 ст. 215 п.217.1 ст.217 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-У1.

Між тим, апелянтом не спростовано, що позивачем були надані до перевірки усі первинні, звітні, облікові та інші документи щодо фінансово-господарської діяльності за період, яких охоплювався перевіркою, а також інші документи, які свідчать про рух ТМЦ, зокрема: акти про списання товарів, акти списання на маркетинг, накладні, в т.ч. розрахунки коригування на повернення товару, наказ «Про облікову політику», додаток якого містить таблицю щодо найменувань товарів, що надходять від постачальників та обліковуються у ФОП ОСОБА_1 . Крім того, на запит відповідача також були надані документи щодо товарного залишку на 01 січня 2018 року та 31 грудня 2018 року (т.33 а.с.75-249, т.34 а.с.1-97).

Надані позивачем накладні, акти здачі-приймання робіт (надання послуг), оформлені з дотриманням вимог бухгалтерського обліку та податкового законодавства, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг господарських операцій.

Проте, податковим органом вказані первинні документи взагалі не були взяті до уваги, що призвело до недостовірного обчислення та розрахунків ТМЦ. Крім цього, відповідачем в акті перевірки не зазначено, на підставі яких саме документів контролюючим органом зроблені наведені вище висновки про порушення позивача вимог податкового законодавства.

Відтак, відповідач не довів правомірність нарахування ФОП ОСОБА_1 грошового зобов`язання з акцизного податку.

З акту перевірки вбачається, що висновок контролюючого органу про реалізацію позивачем товару по безготівковій формі розрахунків за період з 26 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року, який відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару, здійснено виходячи з математичного розрахунку різниці між сумою придбаних позивачем протягом 2017, 2018 років товарно-матеріальних цінностей та сумою реалізованих позивачем протягом зазначеного періоду товарно-матеріальних цінностей.

Втім, перевіркою не встановлено та в акті перевірки не відображено належним чином, з посиланням на первинні документи, факти реалізації ФОП ОСОБА_1 товарно-матеріальних цінностей, які відсутні в обліку оприбуткування приданого ним товару.

Відтак, як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні, наведені висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях та є непідтвердженими належними та достовірними доказами.

Також колегія суддів зауважує, що правильність нарахування позивачем єдиного внеску за період, що перевірявся, також залежить від правильності визначення позивачем суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Оскільки висновки контролюючого органу про порушення позивачем норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ґрунтуються на твердженнях про заниження позивачем чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 26 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 1 375 218, 59 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 403505. 00 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 971713, 59 грн. без ПДВ (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 721214, 00 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2017 в сумі 03505, 00 грн. та за 2018 в сумі 971713, 59), внаслідок чого позивачем занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок, в сумі 157963, 08 грн. в тому числі за 2017 рік в сумі 20361, 00 грн. та за 2018 рік в сумі 137602, 08 грн., і суд дійшов висновку про правомірність визначення позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, відповідачем протиправно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- на суму 30032,01 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску №Ф-, тому вони є протиправними та підлягають скасуванню.

Таким чином, підсумовуючи наведе, слід зазначити про таке.

Судом встановлено, а відповідачем жодним чином не спростовано, що під час податкової перевірки позивачем були надані усі без винятку первинні, звітні, облікові та інші документи щодо фінансово-господарської діяльності за період, який охоплювався перевіркою, а також інші документи, які свідчать про рух ТМЦ, зокрема: акти про списання товарів в межах природного убутку, акти списання на маркетинг, накладні, в т.ч. розрахунки коригування на повернення товару, тощо.

Крім того, перевіряючим було надано наказ «Про облікову політику», додаток якого містить таблицю щодо найменувань товарів, що надходять від постачальників та обліковуються у позивача. Також на відповідний запит відповідача були надані документи щодо товарного залишку на 01 січня 2018 року та 31 грудня 2018 року (т.ЗЗ, а.с. 745-249, т.34 а.с. 1-97).

Факт надання перевіряючим вищевказаних документів підтверджується як Актом податкової перевірки №357/10-36-13-03/ НОМЕР_1 від 08 травня 2019 року (т.1 а.с.12, 17), так і відзивом самого відповідача (т.1 а.с.66-67) та доданими до нього документами, а також долученими до матеріалів справи витягами з ЄРПН/РК щодо обсягів придбання та реалізації продукції позивачем за 2017-2018 роки.

При цьому, не зважаючи на наявність актів повернення та списання товарів, розрахунків коригування до податкових накладних, оформлених у зв`язку з поверненням товарів та інших документів, наявних у позивача та переданих для проведення документальної перевірки, ревізори, по суті, здійснили не документальну перевірку, а лише співставлення даних в електронних базах обліку.

Це підтверджується й тим, що навіть в таблицях, які містяться в Акті перевірки, не наведено жодних даних про наявність проведених коригувань.

При цьому, перевіряючими також досліджено й касові чеки РРО, які підтверджують фактичне здійснення операцій з реалізації ТМЦ кінцевим споживачам, які фактично дублюють усю іншу інформацію, в тому числі з ЄРПН та ЄРАН щодо номенклатури, кількості та вартості реалізованої продукції.

Не зважаючи на це, в Акті перевірки не зазначено, чому дана інформація не прийнята до уваги, або на підставі яких саме документальних доказів гуртуються висновки про виявлені порушення вимог податкового законодавства.

При цьому, ані в Акті перевірки, ані у відзиві на позовну заяву, ані в апеляційній скарзі відповідачем взагалі не згадуються факти повернення товарів та оформлення відповідних розрахунків коригування, хоча дана інформація присутня в наданих відповідачем виписках ЄРПН.

Слід зазначити, що якщо перевіряючі в ході перевірки отримали інформацію щодо невідповідностей назв в обліках позивача з назвами товарів, номенклатура яких міститься у зареєстрованих податкових накладних від постачальників позивача, вони мали перевірити такі факти шляхом направлення відповідних запитів саме до позивача, як особи, яка перевіряється.

Натомість, перевіряючими до уваги прийняті не документи позивача, як особи, що перевіряється, а дані з облікових реєстрів, які вносяться на підставі документів контрагентів позивача, при цьому дані відомості не були звірені з обліковими даними позивача.

Щодо посилання апелянта на пропущення позивачем строку для звернення до суду з позовом в частині скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 13 червня 2019 року, тобто, з пропущенням 10-денного строку, визначеного Законом України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування», необхідно наголосити на наступному:

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частина 1 статті 122 КАС України встановлює, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.4 статті 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Закон № 2464-УІ є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно абзю4-6 ч.4 статті 25 Закону № 22464-УІ платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абз.8 ч.4 статті 25 Закону № 2464-УІ).

Відповідно до абз.9, 10 ч.4 статті 25 Закону № 2464-УІ у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку. У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Таким чином, Закон № 2464-УІ може, зокрема, встановлювати особливості адміністративної процедури досудового врегулювання спорів, але не може регламентувати порядок судового оскарження з порушенням гарантій платника єдиного внеску. Вказаний Закон не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку.

Строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги контролюючого органу про сплату єдиного внеску, визначений ч.4 статті 122 КАС України.

Вказана норма є процесуальною, регулює процесуальний порядок захисту судом порушеного або оскаржуваного суб`єктивного права і створює оптимальні умови для досягнення юридично визначеного результату.

Таким чином, строки для звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 13 червня 2019 року не пропущені.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачем, на якого КАС України покладено обов`язок доказування, не надано жодних доказів на підтвердження викладених у акті перевірки та апеляційні скарзі обставин порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Отже, суб`єкт владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності не виконав, не навів підстав незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального чи процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

З огляду на надані позивачем документи, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Отже усі наведені аргументи апелянта колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 27 квітня 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І Мєзєнцев