Справа № 420/9400/20
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/9400/20
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, 3-тя особа Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У вернесні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправними дії Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо необ`єктивної та не всебічної перевірки викладених фактів у зверненні ОСОБА_1 від 10.04.2020 року № 01-26/52/3;

- визнати протиправними дії Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо наданя відповіді на звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020 року №01-26/52/3, яка суперечить затвердженій документації міста Одеси;

- визнати протиправними дії Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо наданя відповіді на звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020 року №01-26/52/3, яка суперечить чинному законодавству та не відповідає йому;

- зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради об`єктивно розглянути звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020 року № 01-26/52/3;

- зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради об`єктивно та всебічно перевірити факти зазначені у зверненні ОСОБА_1 від 10.04.2020 року № 01-26/52/3;

- зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради у строк встановлений законом надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 10.04.2020 року № 01-26/52/3, яка відповідає чинному законодавству;

- зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради у строк встановлений законом надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 10.04.2020 року № 01-26/52/3, яка відповідає затвердженій містобудівній документації;

- зобов`язати Департамент комунальної власності Одеської міської ради вирішити питання, щодо якого звернулась ОСОБА_1 у клопотанні від 10.04.2020 року № 01-26/52/3, з урахуванням її правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В обґрунтування позову зазначалось, що 30.03.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про звернення громадян» звернулись до Одеської міської ради з клопотанням щодо роз`яснення можливості переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності (кадастрові номери :14:002:005, :14:002:0006), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , без зміни їх цільового призначення до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яким належать в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності пам`ятка культурної спадщини місцевого значення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням вимог ч. 4 ст. 83 ЗК України. За результатами розгляду вказаного звернення позивач отримала відповідь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 10.04.2020р. № 01-26/52/3, яка на думку позивача не відповідає вимогам Закону України «Про звернення громадян» та суперечить затвердженій містобудівній документації міста Одеси. 26.11.2009 року між Одеською міською радою та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договори оренди землі для обслуговування зазначеного жилого будинку, в зв`язку з чим останні мають намір звернутись до Одеської міської ради щодо безоплатної передачі із земель комунальної власності земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у м. Одеса о 13:00 год, у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками багатоквартирного житлового будинку в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності. Крім того, вищезазначений багатоквартирний житловий будинок є пам`яткою культурної спадчищи, відповідно до ЗУ «Про охорону культурної спадщини». Отже, позивач звернулась до Одеської міської ради про безоплатну передачу із земель комунальної власності - земельних ділянок, без зміни їх цільового прзначення з урахуванням вимог частини 4 статті 83 Земельного кодексу України. Однак, відповідачем було зазначено, дані земельні ділянки входять до складу земель, які не можуть передаватись у приватну власніть, відповідно до ст. 83 ЗК України. Таким чином, позивач вважає, що відповідач об`єктивно не розглянув її звернення, та не перевірив факти викладені в ньому, як це передбачено ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» та надав відповідь, яка суперечить чинному законодавству. Отже, апелянт не погоджується з рішенням суду щодо визнання неправомірним відповіді на звернення позивача, оскільки суд у своєму рішенні визнав відповідь правомірною, а твердження позивача такими, що не знайши свого підтвердження під час судового розгляду. Також, апелянтом зазначено, що пам`ятка, розташована за адресою АДРЕСА_1 , до переліку пам`яток культурної спадщини не віднесена та не є пам`яткою археології. Таким чином, апелянт вважає що спірна пам`ятка підлягає приватизації та не має будь-яких обмежень щодо переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності, без зміни їх цільового призначення. Крім того, апелянт зазначає, що багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , має вид використання, який міститься в списку переважних територіальній зоні ГІ-І, а тому не має обмежень щодо переходу права власності без зміни цільового призначення. Тому, апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки воно є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить поновити строк на подання відзиву та рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

28.04.2021 р. до суду надійшла заява позивача про розгляд справи без їх участі за наявними у справі матеріалами та доказами у зв`язку з відрядженням. Також, зазначається, що відзив на апеляційну скаргу не отримували.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, до суду з`явилась представник відповідача Вакаренко І.В., не заперечувала щодо розгляду справи в порядку письмового провадження, тому судова колегія, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, до ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 змінила ім`я, про що 07.11.2017р. складено відповідний актовий запис № 99. Після реєстрації вказаних змін, прізвище, ім?я та по-батькові позивача стало ОСОБА_1 (а.с. 24).

Багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , перебував у комунальній власності на підставі рішення Воднотранспортної районної ради міста Одеси № 159 від 22.11.1948р.

27.10.2004р. КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності у рівних частках на жилий будинок загальною площею 454,1 кв.м жилою площею 206,2 кв.м, розташований за за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 19.10.2004р., що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 27)

Багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є пам`яткою культурної спадщини відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини», що підтверджується копіями: охоронного договору №05-10/А-1 від 05.10.2005р., укладеного між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; свідоцтва про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки серії ОД №1/2019 (а.с. 28-31).

Домоволодіння, розташоване на земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 (кадастрові номери :14:002:005 та :14:002:006) належить до об`єктів культурної спадщини як пам`ятка архітектури та містобудування місцевого значення, яка внесена до Державного реєстру нерухомих памяток України на підставі наказу Міністерства культури і туризму України від 16.06.2007р. №662/0/16-07.

26.11.2009р. між Одеською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець на підставі Закону України «Про оренду землі» та рішення Одеської міської ради №4665-V від 07.07.2009р. надає, а орендар приймає у строкове, платне користування земельну ділянку площею 120 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку (а.с. 43-48).

26.11.2009р. між Одеською міською радою (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець на підставі Закону України «Про оренду землі» та рішення Одеської міської ради №4665-V від 07.07.2009р. надає, а орендар приймає у строкове, платне користування земельну ділянку площею 143 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку (а.с. 33-38).

За змістом п. 5 вказаних договорів, земельна ділянка передається в оренду для обслуговування жилого будинку. Категорія земель за основним цільовим призначенням землі історико-культурного призначення.

30.03.2020р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради направлено клопотання, в якому заявники просили надати роз`яснення щодо можливості переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності (кадастрові номери :14:002:005, :14:002:0006), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , без зміни їх цільового призначення до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належать в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності пам`ятка культурної спадщини місцевого значення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням вимог ч. 4 ст. 83 ЗК України (а.с. 17-22).

30.04.2020р. (вих. № 01-26/52/3) Департаментом комунальної власності Одеської міської ради повідомлено позивача, що відповідно до даних Державного земельного кадастру, земельні ділянки з кадастровими номерами :14:002:005, :14:002:0006 мають цільове призначення - G. 08 землі історико-культурного призначення, вид користування для обслуговування жилого будинку. Відповідно до листа Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 30.08.2017р. №01-11/3747-122пз-П, згідно з планом зонування території (зонінгом) м. Одеси. затвердженим рішенням Одеської міської ради №1316-VII від 19.10.2016р., земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані у громадській зоні ГІ-1 (зона загальноміського центру «Стара Одеса»), в історичному ареалі «Центральний історичний ареал», в зоні ІК-А (зона археологічного культурного шару (об`єктів археологічної спадщини) в проектній водоохоронній зоні Чорного моря і лиманів. Розташування земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва планувальними рішеннями зони ГІ-1 не передбачено та не відповідає затвердженій містобудівній документації (а.с. 23).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за результатами розгляду звернення з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» повідомив про відсутність правових підстав для переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності у листі від 30.04.2020р. (вих. № 01-26/52/3).

Також, суд зазначив, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства, однак якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Законом України «Про звернення громадян» врегульовано питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

За приписами ч. 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

За приписами ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020р. № 01-26/52/3 розглянуто з дотриманням строку, встановленого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» (відповідь надано листом від 30.04.2020р. (вих. № 01-26/52/3).

Судом встановлено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради розглянув звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020р. № 01-26/52/3 по суті. Проте, на думку позивача, під час розгляду її звернення відповідач не провів об`єктивної та всебічної перевірки викладених фактів, надавши відповіді на звернення, які суперечать чинному законодавству та затвердженій документації міста Одеси.

Відповідно п. «г» ч.1 до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Згідно ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

За змістом п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно п. 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

За приписами ч.1 ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: 1) прогнозування розвитку територій; 2) забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; 3) обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; 4) взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; 5) визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; 6) встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; 7) розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; 8) реконструкцію існуючої забудови та територій; 9) збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; 10) створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; 10-1) створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; 11) проведення моніторингу забудови; 12) ведення містобудівного кадастру; 13) здійснення контролю у сфері містобудування.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

За змістом ч.1 ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється, зокрема, шляхом планування територій на державному, регіональному та місцевому рівнях.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях. Порядок обміну інформацією між містобудівним та державним земельним кадастрами встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015р. № 6489-VI затверджено Генеральний план м. Одеси.

Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно з Планом зонування території (зонінгом) м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради №1316-VII від 19.10.2016р., зона ГІ-1(зона загальноміського центру "Стара Одеса") призначена для розташування об`єктів адміністративних будівель органів управління, ділових установ, багатоквартирних житлових будинків та інших багатофункціональних об`єктів, що забезпечують громадські функції загальноміського та регіонального значення. Територія з переважанням пам`яток архітектури національного і місцевого значення та об`єктів культурної спадщини. Це найстаріша частина Одеси, розпланування і забудова якої мають найвищу цінність та ансамблеві якості. Територія зони визначена в межах, які були рекомендовані розробленим у 2007 році Історико-архітектурний опорним планом м. Одеса для майбутньої пам`ятки містобудування національного значення «Стара Одеса». Облікова документація для рекомендацій у встановленому порядку цієї території до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятки не розроблена, жодний пам`яткоохоронний статус за цією територією не закріплений. Однак саме ця територія розглядається як базова для занесення центральної частини містапорту Одеса до основного списку всесвітньої культурної спадщини ЮНЕСКО.

За змістом листа Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 30.08.2017р. №01-11/3747-122пз-П, згідно з планом зонування території (зонінгом) м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради №1316-VII від 19.10.2016р., земельні ділянки за адресою: м.Одеса, пров. Воронцовський, буд. 5 А, розташовані у громадській зоні ГІ-1 (зона загальноміського центру «Стара Одеса»), в історичному ареалі «Центральний історичнийй ареал», в зоні ІК-А (зона археологічного культурного шару (об`єктів археологічної спадщини) в проектній водоохоронній зоні Чорного моря і лиманів. Розташування земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва планувальними рішеннями зони ГІ-1 не передбачено та не відповідає затвердженій містобудівній документації (а.с. 188-189).

Згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010р., цільове призначення (вид використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відноситься до секції В 02.01, категорія земель землі житлової та громадської забудови.

Таким чином, передача вищезазначених ділянок у власність відповідно до ст.ст. 118, 121 ЗК України, з цільовим призначенням G.08 землі історико-культурного призначення, вид користування для обслуговування жилого будинку, не узгоджується з приписами чинного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інтанції предметом оскарження в межах даного публічно-правового спору є дотримання відповідачем законодавства під час розгляду звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020р. № 01-26/52/3.

Матеріалами спарви встановлено, що позивач у своєму зверненні від 10.04.2020р. №01-26/52/3 просила надати роз`яснення щодо можливості переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності.

Відповідач за результатами розгляду вищевказаного звернення з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» повідомив про відсутність правових підстав для переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності у листі від 30.04.2020р. (вих. № 01-26/52/3).

З огляду на викладені обставини колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що звернення ОСОБА_1 від 10.04.2020р. № 01-26/52/3 розглянуто відповідачем з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян».

Доводи апелянта про те, що відповідач під час розгляду її звернення не провів об`єктивної та всебічної перевірки викладених у ньому фактів, надавши відповідь на звернення, яка суперечить чинному законодавству та затвердженій документації міста Одеси, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Доводи апелянта щодо незгоди зі змістом відповіді не може свідчити про порушення з боку Департаменту вимог Закону України «Про звернення громадян» та не є належним обгрунтуванням протиправної дій відповідача та необ`єктивності розгляду його звернення, суперечності інформації, викладеній у відповіді, нормам чинного законодавства України та затвердженій містобудівній документації міста Одеси.

Разом з тим колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що відповідь відповідача від 30.04.2020 року № 01-26/52/3 за своєю природою не створює правових наслідків для позивача, оскільки фактично носить інформаційний характер щодо можливості переходу права власності на земельні ділянки комунальної власності (кадастрові номера: :14:002:0005, :14:002:0006), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до затвердженої у встановленому законом порядку містобудівної документації, не є відмовою у наданні безоплатно земельної ділянки позивачу, а є відповіддю на запит про отримання публічної інформації.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.ст. 118, 122, 123 ЗК України.

Таким чином, нормами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи повинен прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23.11.2018р. у справі №826/8844/16.

Колегія суддів зазначає, що питання про передачу земельних ділянок у власність або користування має вирішуватись за наслідками розгляду відповідного клопотання на пленарному засіданні.

Крім того, ухвалення такого рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає певні стадії передбаченні законодавством, а саме 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів ст. 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення. Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 р. по справі №440/793/19. Проте, в матеріалах справи відсутні докази та апелянтом не надано доказів звернення ОСОБА_1 до Одеської міської ради із клопотанням, поданим з дотриманням вимог Земельного кодексу України, з метою отримання вищевказаної земельної ділянки у власність та надання відмови з цього приводу, а звернення яке було надано відповідачу 10.04.2020 р. подано відповідно до Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якого заявник просила роз`яснити можливість переходу права власності на земельні ділянки..

Слід зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до Одеської міської ради про безоплатну передачу земельних ділянок комунальної власності в приватну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без зміни їх цільового призначення, у зв`язку наданням Департаментом відповіді від 30.04.2020 року №01-26/52/3. '

Обов`язковою умовою скасування рішення суб`єкта владних повноважень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі, проте відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права га інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004). Системний аналіз, який проведено Конституційним Судом України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позову у цій справі з огляду на вищевикладені доводи суду апеляційної інстанції.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець