Справа № 640/4494/21
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4494/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року, суддя Гарник К.Ю., про залишення позову без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про скасування постанов, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), в якому просив:

- скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві №46204631 від 03 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 155 111,29 грн;

- скасувати постанову Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 19 листопада 2018 року про відкриття виконавчого провадження №57670866.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про скасування постанов залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

10 березня 2021 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву разом з належним чином засвідченою копією матеріалів виконавчого провадження. В судовому засіданні 17 березня 2021 року представник позивача пояснив, що йому відомо про пропуск строку звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою, проте, як він зазначив, причиною такого пропуску стало звернення до районного суду з відповідною скаргою аналогічного змісту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху після відкриття провадження у справі та надано позивачу строк для усунення недоліків, зокрема, шляхом подання заяви про поновлення строку для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

29 березня 2021 року на виконання вимог ухвали суду від 19 березня 2021 року представником позивача подано заяву про усунення виявлених судом недоліків.

Вказана заява обґрунтована тим, що позивач оскаржував постанову Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві №46204631 від 03 лютого 2015 року у Дарницькому районному суді міста Києва, за результатами розгляду справи провадження у справі було закрито постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року.

При цьому, як зазначає представник позивача, Київським апеляційним судом у постанові від 22 жовтня 2020 року не надавались позивачу роз`яснення щодо юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, про юрисдикцію було зазначено у її мотивувальній частині без зазначення конкретного суду.

У зв`язку з чим, керуючись принципом процесуальної економії, представник позивача звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, без звернення за відповідними роз`ясненнями до Київського апеляційного суду.

Більш того, представник позивача послався й на те, що не оспорює того факту, що в рамках виконавчого провадження №57670866 з позивача здійснюються відрахування з заробітної плати, проте, підставою для відкриття виконавчого провадження зазначено постанову Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби від 03 лютого 2015 року, в той час, як насправді підставою для відкриття виконавчого провадження №57670866 слугувала постанова Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві від 03 лютого 2015 року.

Про цю обставину позивач дізнався вперше 12 лютого 2021 року після ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження №57670866.

Крім того, представник позивача стверджує, що сама лише обізнаність щодо постанови від 19 листопада 2018 року не може свідчити про порушення строку звернення до суду, оскільки, за такою логікою, всі рішення, постанови та інші процесуальні дії та документи органів мають органів ДВС переглядатись переглядатись в судовому порядку на предмет законності.

Також, представник позивача просив суд врахувати положення пункту 3 розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою та вказану позовну заяву залишено без розгляду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо залишення адміністративного позову без розгляду та зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, з даним адміністративним позовом до Солом`янського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м.Київ) позивач звернувся 23 лютого 2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 171 КАС України передбачає, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 ст. 122 КАС України, встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини 2 статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно з статтею 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як убачається із матеріалів справи, а саме з наданої копії матеріалів виконавчого провадження №57670866, позивачу з 10 жовтня 2019 року було відомо про наявність постанови відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві №46204631 від 03 лютого 2015 року, у зв`язку з чим останній звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою, в якій просив скасувати цю постанову.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі №755/18327/19 провадження за цією скаргою закрито. Повний текст постанови суду було виготовлено 23 жовтня 2020 року.

При цьому, до Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся з даною позовною заявою 22 лютого 2021 року, тобто, з пропуском десятиденного строку й після закриття провадження постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року за скаргою у порядку цивільного судочинства.

Обґрунтовуючи звернення до адміністративного суду лише 22 лютого 2021 року, представник позивача послався на те, що Київським апеляційним судом у постанові від 22 жовтня 2020 року не було роз`яснено до якого саме суду слід звернутись з відповідним позовом.

Між тим, суд зауважує, що на суд покладено обов`язок лише щодо роз`яснення до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справ, а не зазначення найменування конкретного суду, до якого слід звернутись, що, відповідно, свідчить про те, що вказані підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можуть бути визнані судом поважними.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що в рамках виконавчого провадження №57670866, яке відкрито з примусового виконання постанови відділу державного виконавця №46204631 від 03 лютого 2015 року, здійснюються відрахування з доходів позивача з 2019 року.

Окрім того, 19.11.2018 року державним виконавцем Солом`янського РУ ДВС м. Києва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови №46204631, виданої 03.02.2015 року Овідіопольським районним відділом ДВС про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 155 111,29 грн. Копія даної постанови була направлена на адресу позивача 19.11.2018 року про що свідчить копія супровідного листа, долученого до матеріалів справи.

Зазначена постанова знаходиться в матеріалах виконавчого провадження, що підтверджується наданою до суду копією такого провадження.

У постанові Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року (а.с.99) у справі №755/18327, яка була ухвалена за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2020 року, якою у задоволенні скарги відмовлено, вказано, що позивач 26 вересня 2019 року звернувся з письмовою заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження і ознайомився з ними 10 жовтня 2019 року про що надав письмову розписку.

Постанови, які позивач оскаржує у даній справі, прийняті державним виконавцем 03 лютого 2015 року та 19 листопада 2018 року.

Таким чином, позивач, ознайомлюючись з матеріалами виконавчого провадження, достовірно знав про наявність оскаржуваних ним постанов у жовтні 2019 року.

Доводи позивача про те, що він дізнався вперше 12 лютого 2021 року після ознайомлення його представника з матеріалами виконавчого провадження №57670866 про оскаржувані постанови є безпідставними з огляду на вищезазначені доводи.

Окрім того, ознайомлення представником позивача у лютому 2021 року з матеріалами виконавчого провадження не є доказом того, що позивач не був ознайомлений з виконавчим провадженням та йому не було відомо про оскаржувані постанови.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що не обізнаність у найменуванні стягувача за виконавчим провадженням, не може бути самостійною поважною підставою для визнання пропущеного десятиденного строку для звернення до суду за захистом свого права, адже сам по собі факт обізнаності боржника щодо суми та призначення платежу (суми примусового стягнення), з урахуванням того, що позивач не погоджувався саме з стягненням з нього суми виконавчого збору, вже свідчать про його обізнаність щодо відкриття виконавчого провадження.

Окрім того, як зауважив суд першої інстанції, матеріалами справи не підтверджено, що позивачем вчинялись, починаючи з 2019 року будь-які активні дії, направлені на з`ясування підстав, з яких з його доходів стягується певний розмір грошових коштів, що, в свою чергу, свідчить й про те, що позивач знав та міг дізнатись про наявність вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження ще у 2019 році.

Також, у разі не згоди з постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, незважаючи на те, хто саме зазначений стягувачем в ньому, позивач мав реальну можливість звернутись до суду та оскаржити постанови, де стягувачем зазначено Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби.

Таким чином, вказані підстави для поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом не можуть вважатися поважними.

Колегія суддів звертає увагу, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, а належних доказів та обґрунтувань на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивачем не наведено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Частиною 3 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У відповідності до пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивачем не надано належного обґрунтування щодо поважності причин пропуску строку для звернення до суду, а також те, що матеріали справи не містять таких доказів, а в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що позивач знав про порушення своїх прав ще у 2019 році.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.