Справа № 540/2908/20
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2908/20

Головуючий в І інстанції: Пекний А.С.

Дата та місце ухвалення рішення: 23.12.2020 р.

м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-6448-50 від 10.05.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 21030,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 2006 року перебуває на обліку як фізична особа-підприємець, однак підприємницькою діяльністю не займався, звітності з ЄСВ не подавав. Позивач посилався на те, що починаючи з жовтня 2018 року по листопад 2019 року він був найманим працівником на посаді водія автотранспортних засобів приватного акціонерного товариства "Херсонський комбінат хлібопродуктів", а винесена вимога про сплату недоїмки охоплює період, коли він був фізичною особою-підприємцем та одночасно застрахованою особою, за яку роботодавцем сплачувався єдиний внесок із суми нарахованої заробітної плати. З огляду на зазначене, позивач вважає протиправною оскаржувану ним вимогу про сплату боргу (недоїмки) та просить її скасувати.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору, просить скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що фізичні особи-підприємці сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід чи ні.

Апелянт зазначив, що відповідно до інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця лише 12.09.2019 року, а тому саме з цієї дати позивач не повинен сплачувати єдиний внесок. При цьому, апелянт зазначив, що позивачу було нараховано єдиний внесок за 2017, 2018 та перший квартал 2019 року.

На думку апелянта, за нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати ЄСВ.

Апелянт вважає, що сплата ЄСВ у такому випадку не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплату ЄСВ здійснює роботодавець.

Також апелянт не погодився з висновком суду про врахування попередньо направлених позивачу вимог про сплату боргу (недоїмки), з огляду на те, що вони не були предметом розгляду даної справи.

Крім того, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про залишення без розгляду поданого позову через пропуск позивачем десятиденного строку звернення до суду.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 22.11.2006 року по 12.09.2019 рік був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця.

12 вересня 2019р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача за власним бажанням.

Також встановлено, що з жовтня 2018 року по листопад 2019 року позивач був найманим працівником на посаді водія автотранспортних засобів Приватного акціонерного товариства "Херсонський комбінат хлібопродуктів" (Код ). За вказаний період позивачу нарахована заробітна плата в сумі 91483,72 грн., з якої сплачено ЄСВ в сумі 20126,41 грн.

12 листопада 2018р. ГУ ДФС у Херсонській області сформована вимога №Ф-6448-50 "У" на суму 15 819,54 грн. за період з 01.01.2017 року по 30.09.2018 року. Вказана вимога направлена на примусове виконання до Каховського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (виконавче провадження №59588955). Станом на 22.09.2020р. за вказаною вимогою стягнуто з позивача 12 741,14 грн. боргу.

10 травня 2019р. ГУ ДФС у Херсонській області сформована вимога №Ф-6448-50 "У" на суму 21 030,90 грн. за період з 01.01.2017 року по 31.03.2019 року, яка також направлена на примусове виконання (виконавче провадження №60570518).

Не погоджуючись з вимогою про стягнення боргу (недоїмки) №Ф-6448-50 "У" на суму 21 030,90 грн. від 10.05.2019 р. позивач оскаржив її до суду першої інстанції.

В ухвалі про відкриття провадження у справі Херсонський окружний адміністративний суд посилався на те, що позивач дізнався про порушення своїх прав оскаржуваною вимогою лише 25.09.2020 року, та в же 02.10.2020 року звернувся до суду з даним позовом, тобто в межах встановленого чинним законодавством десятиденного строку.

В свою чергу ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року було відмовлено Головному управлінню ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі у залишенні позову без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції посилався на те, що поштове відправлення, в якому податковим органом направлялась вимога про сплату боргу на адресу позивача, було повернуто податковому органу 28.05.2019 року без вручення адресату, що свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості бути обізнаним про факт порушення своїх прав.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) була направлена ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 , однак, поштове повідомлення вручено не було та повернулось на адресу відправника без вручення. При цьому, з позовної заяви вбачається, що зазначена адреса є адресою реєстрації позивача, тоді як фактично він проживає у АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції вірно зазначено, що неотримання позивачем вимоги про сплату недоїмки позбавило його можливості реалізувати своє право на її оскарження раніше.

При цьому, звертаючись в даному випадку з позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що фактично оскаржувану вимогу отримано ним 25.09.2020 року, у підтвердження чого надав копію конверту, в якому така вимога була направлена на його адресу Каховським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із вказанням штрих-коду поштового відправлення, а також відомості щодо відстеження поштового відправлення з сайту ПАТ "Укрпошта".

Таким чином, позивачем було доведено факт необізнаності його до 25.09.2020 року про існування оскаржуваної вимоги №Ф-6448-50 від 10.05.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 21030,90 грн., що об`єктивно перешкоджало йому звернутись до суду раніше.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено факт подання позовної заяви в межах десятиденного строку з моменту отримання оскаржуваної вимоги про сплату недоїмки, передбаченого ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Колегія суддів враховує, що у постанові від 25.02.2021 року у справі № 580/3469/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відступив від висновків, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 802/983/18-а, від 8 серпня 2019 року у справі № 480/106/19, від 19 березня 2020 року у справі №140/1757/19, від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а, від 11 лютого 2021 року у справі №580/3380/19 та інших з аналогічною правовою позицією та сформулював новий правовий висновок, згідно якого платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів відповідно до принципу in dubio pro tributario має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовною вимогою про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-6448-50 від 10.05.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 21030,90 грн., а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та вирішуючи питання щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню, з огляду на те, що вона містить в собі період за який з позивача вже стягується борг та є майже погашеним, а також період, у який позивач був працевлаштований та ЄСВ за нього сплачував роботодавець ПАТ "Херсонський комбінат хлібопродуктів", що виключає можливість стягнення єдиного внеску за той самий період.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку встановлено нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є також: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилався на те, що оскаржуваною вимогою про сплату недоїмки позивачу нараховано єдиний внесок за 2017-2019 роки.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач у період з жовтня 2018 року по листопад 2019 року, за який йому було нараховано Головним управлінням ДПС зобов`язання зі сплати єдиного внеску одночасно був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебував у трудових відносинах з ПАТ "Херсонській комбінат хлібопродуктів" в якості найманого працівника. У вказаний період ПАТ "Херсонській комбінат хлібопродуктів" сплачувала ЄСВ за найманого працівника ОСОБА_1 єдиний внесок, що вбачається з довідки від 30.09.2020 року № 675/10, виданої вказаним підприємством.

Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

У рішенні від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 Верховний Суд зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд відмітив, що наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

За наслідками системного тлумачення норм права, Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, наданими доказами підтверджено, що позивачу у період з жовтня 2018 року по листопад 2019 року сплачувався дохід з одночасною сплатою страхових внесків.

Доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу відповідачем не надано.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то, в розумінні Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, зазначене виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про наявність у позивача у вказаний період як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі.

В свою чергу, відповідач посилався на те, що оскаржуваною вимогою позивачу нарахована сума ЄСВ за 2017-2019 рр.,а саме: за звітний 2017 рік. - 8448 грн. 00 коп. (3200 грн. 00 коп. х 12 х 22% = 8448,00 грн.), за звітний 2018 р. - 9828,72 грн. (3723 грн. 00 коп. х 3 х 22%) та за 1 квартал 2019 р. - 2754,18 грн. (4173,00 грн.00 коп. х 3 х 22%).

Судом першої інстанції в ході розгляду справи встановлено, що на виконанні Каховського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувають виконавчі провадження АСВП № 59588955 з примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф-6448-50 "У" від 12.11.2018 року, виданої ГУ ДФС у Херсонській області, про стягнення боргу у розмірі 15819,54 грн. та виконавче провадження АСВП № 60570518 з примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф-6448-50 "У" від 10.05.2019 року, виданої ГУ ДФС у Херсонській області, про стягнення боргу у розмірі 21030,90 грн. (а.с. 29).

Крім того, з листа Каховського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.09.2020 року № 146-32/27483 встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) Ф-6448-50 "У" від 12.11.2018 року виконана на суму 12 741,14 грн.

При цьому, вказана вимога включає недоїмку зі сплати позивачем ЄСВ за період з 01.01.2017 року по 30.09.2018 року.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що оскаржувана у даній справі вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6448-50 "У" від 10.05.2019р. включає в себе заборгованість за першою вимогою від 12.11.2018р. №Ф-6448-50 «У», яка позивачем майже погашена.

В свою чергу, згідно Порядку нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регламентується Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція), затвердженого наказом Мінфіну України за № 449 від 20.04.2015, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Згідно п.5 розділу VІ Інструкції протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом 10 календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгодженої в результаті оскарження суми боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення органу доходів і зборів або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).

Орган доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня узгодження вимоги (набрання нею чинності):

вносить вимогу про сплату недоїмки до Єдиного державного реєстру виконавчих документів та пред`являє її до виконання в порядку, встановленому законом (після початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів);

надсилає її в порядку, встановленому законом, до органу державної виконавчої служби (до початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів).

В свою чергу, пунктами 7, 8 розділу VІ Інструкції встановлено, якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).

Зазначені положення чинного законодавства свідчать про те, що вимога платнику ЄСВ (за чинності попередньої вимоги) направляється лише в разі зростання суми боргу протягом наступного базового періоду та виключно на суму зростання боргу (недоїмки).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, а тому визначені в ній суми, у разі відмови у їх добровільній сплаті, підлягають примусовому стягненню з боржника.

Порушення положень пунктів 7, 8 розділу VІ Інструкції фактично призводить до виникнення ситуації, коли з платника податків можуть бути повторно стягнуті суми ЄСВ за один й той самий період, що є неприпустимим.

В даному випадку матеріалами справи підтверджено, що відповідачем за один і той самий період, зокрема, за період з 01.01.2017 р. по 30.09.2018 р., винесено дві вимоги про сплату недоїмки, за якими можуть бути стягнуті суми ЄСВ у подвійному розмірі, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, оскільки оскаржувана вимога Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-6448-50 від 10.05.2019 року про сплату недоїмки у розмірі 21030,90 грн. включає в себе суму боргу з попередньої вимоги, яка майже погашена позивачем на день звернення до суду з даним позовом, а в іншій частині визначена сума недоїмки не підлягає стягненню, оскільки у цей період позивач працював найманим працівником, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана позивачем вимога про сплату боргу (недоїмки) Ф-6448-50 "У" від 10.05.2019 року, є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, однак правильності таких висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.04.2021 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька