Справа № 640/24235/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Кобаля М.І., Лічевецького І.О.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області на проголошену о 09 годині 34 хвилині ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року, дата складання повного тексту якої не зазначена, у справі за адміністративним позовом Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області до Кабінету Міністрів України, треті особи - Миколаївська обласна державна адміністрації, Миколаївська обласна рада, про визнання незаконним дій, зобов`язання вчинити дії, визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року Лепетиська сільська рада Березнегуватського району Миколаївської області (далі - Позивач, Лепетиська сільрада) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач, КМ України), треті особи Миколаївська обласна державна адміністрація (далі - Третя особа-1, Миколаївська ОДА), Миколаївська обласна рада (далі - Третя особа-2, Миколаївська облрада), про:

- визнання незаконним включення Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області до переліку спроможних територіальних громад Миколаївської області, що ввійшла до складу Березнегуватської територіальної громади (код населеного пункту - адміністративного центру територіальної громади згідно з КОАТУУ ), згідно Перспективного плану формування територій громад Миколаївської області, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15.04.2020 року № 480-р «Про затвердження перспективного плану формування територій громад Миколаївської області»;

- виключення Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області із переліку спроможних територіальних громад Миколаївської області, що ввійшла до складу Березнегуватської територіальної громади (код населеного пункту - адміністративного центру територіальної громади згідно з КОАТУУ ), згідно Перспективного плану формування територій громад Миколаївської області, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15.04.2020 року № 480-р «Про затвердження перспективного плану формування територій громад Миколаївської області»;

- визнання незаконним та скасування Розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.04.2020 року № 480-р «Про затвердження перспективного плану формування територій громад Миколаївської області» в частині включення Лепетиської сільської ради до складу Березнегуватської територіальної громади, як однієї із спроможних територіальних громад Миколаївської області, згідно Перспективного плану формування територій громад Миколаївської області, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15.04.2020 року №480-р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2021 року позов залишено без розгляду. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що із вказаним позовом до суду має право звертатися виконавчий орган Лепетиської сільради, а не сама рада, а тому, оскільки останньою не ставилося питання щодо заміни неналежного позивача належним, позов підлягає залишенню без розгляду як такий, що поданий особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, зміст спірної ухвали не відповідає приписам ст. 248 КАС України, по-друге, судом не ставилося питання про заміну неналежного позивача у справі взагалі, по-третє, при вирішенні питання про залишення позову без розгляду судом не було з`ясовано думку учасників справи, а також не враховано, що відповідне клопотання КМ України не було отримано Лепетиською сільрадою, по-четверте, оскаржувана ухвала постановлена з порушенням таємниці нарадчої кімнати та неповноважним складом суду, адже справа мала розглядатися колегією у складі трьох суддів, по-п`яте, звернення із даним позовом було зумовлене необхідністю захисту інтересів територіальної громади.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2021 року відкрито апеляційне провадження за указаною апеляційною скаргою, встановлено строк для подачі відзиву на неї та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.04.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Миколаївська ОДА просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що в силу п. 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження Лепетиської сільради як органу місцевого самоврядування припинені з 09.12.2020 року, остання як юридична особа перебуває у стані припинення з 28.12.2020 року, головою комісії з припинення останньої є ОСОБА_1 , а тому апеляційна скарга підписана не уповноваженою особою, що має своїм наслідком закриття апеляційного провадження. Крім того, наголошує на правильності висновків суду першої інстанції про відсутність у Лепетиської сільради повноваження на звернення до суду із позовом до Кабінету Міністрів України, позаяк відповідними правами наділений виключно виконавчий комітет відповідної ради.

У відзиві на апеляційну скаргу КМ України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, матеріалами справи не підтверджується делегування повноважень територіальною громадою Лепетиській сільраді права на звернення до суду із вказаним позовом, у той час як відповідним правом наділений лише виконавчий комітет, по-друге, процесуальним правом на заміну позивача Лепетиська сільрада не скористалася, по-третє, судом першої інстанції дотримано таємницю нарадчої кімнати, по-четверте, будь-яких доказів упередженості судді у результатах розгляду цієї справи Апелянтом не наведено, по-п`яте, оскаржувана ухвала відповідає всім вимогам КАС України та постановлена не за наслідками розгляду клопотання Відповідача, а судом з власної ініціативи.

Відзиву на апеляційну скаргу від Третьої особи-2 не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про участь у режимі відеоконференції у судовому засіданні, яке було відкладено у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача на 26.04.2021 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2021 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Крім того, повідомлено особу про те, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У зв`язку з відсутністю відеозв`язку з особою, яка подала заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, розгляд справи здійснювався у відкритому судовому засіданні без її участі.

У судовому засіданні представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити повністю, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в силу п. 4 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон) виключно до відання виконавчих органів сільських рад належить повноваження звертатися до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, у той час як відповідною компетенцією рада не наділена. Таким чином, на переконання суду, оскільки суб`єкт владних повноважень у розумінні міри свободи поведінки не має прав, а лише наділений повноваженнями, а також зважаючи на те, що Лепетиська сільрада, до компетенції якої належить створення виконавчого органу, не вчиняла жодних процесуальних дій, спрямованих на заміну неналежного позивача належним, то указаний позов підлягає залишенню без розгляду як такий, що поданий особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності (п. 1 ч. 1 ст. 240 КАС України).

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 3 ст. 43 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Перевіряючи наявність адміністративно-процесуальної дієздатності Лепетиської сільради на звернення до суду із вказаним позовом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2002 від 26.03.2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в України».

Із змісту положень статей 1, 6 указаного Закону визначають, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста, під якою слід розуміти жителів, що об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, які є самостійними адміністративно-територіальними одиницями.

Цим Законом також встановлено, що сільські, селищні, міські ради є підзвітними, підконтрольними і відповідальними органами перед територіальними громадами, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (статті 10 та 75).

Отже, як зазначено Верховним Судом у постанові від 05.03.2020 року у справі № 806/179/16, право територіальної громади як суб`єкта публічних правовідносин охоплює собою права відповідних мешканців; порушення прав територіальної громади означає порушення права членів цих громад (кожного жителя відповідної адміністративно-територіальної одиниці); інтереси громади визначають зміст і спрямованість діяльності відповідних органів місцевого самоврядування; головним завданням органу місцевого самоврядування є захист (в тому числі, шляхом звернення до суду) інтересів фізичних осіб, які проживають на відповідній території; для реалізації цього завдання органи місцевого самоврядування наділені відповідною компетенцією, людськими та фінансовими ресурсами; ухилення від обов`язку захищати інтереси відповідної громади може бути розцінено як невиконання органом місцевого самоврядування та його посадовими особами своїх функціональних обов`язків.

У рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/2002 від 18.06.2002 року визначено, що положеннями частини першої статті 140 Конституції України визначено місцеве самоврядування як право територіальної громади (первинного суб`єкта місцевого самоврядування, основного носія його функцій і повноважень) вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року, гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає, зокрема, правову та організаційну самостійність; органи місцевого самоврядування самостійно здійснюють владу і вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції.

Крім того, у рішенні Конституційний Суд України № 6-рп/2005 від 05.10.2005 року зроблено висновок про те, що положення Основного Закону України «носієм суверенітету... є народ» закріплює принцип народного суверенітету, згідно з яким влада Українського народу є первинною, єдиною і невідчужуваною, тобто органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють владу в Україні, що походить від народу.

Судовою колегією враховується, що у вже згаданій постанові Верховного Суду підкреслено, що Законом закріплені наступні гарантії права органів місцевого самоврядування на звернення до адміністративного суду з позовом до відповідного суб`єкта владних повноважень:

1. Місцеве самоврядування здійснюється на принципах, зокрема, судового захисту прав місцевого самоврядування (стаття 4);

2. Орган місцевого самоврядування може бути позивачем у судах, зокрема, має право звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1);

3. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваженнями на звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (частина перша статті 38);

4. Сільський, селищний, міський голова звертається до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів (пункт 15 частини четвертої статті 42);

5. Районні та обласні ради приймають рішень про звернення до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів (пункт 30 частини першої статті 43);

6. Голова районної, обласної, районної у місті ради за рішенням ради звертається до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів (пункт 16 частини шостої статті 55);

7. Органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (частина четверта статті 71).

Отже, як зазначено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 05.03.2020 року у справі № 806/179/16, Великою Палатою Верховного Суду та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду вже неодноразово висловлювалась позиція стосовно права органу місцевого самоврядування на звернення до адміністративного суду з позовом до іншого органу місцевого самоврядування або органу державної влади, іншого суб`єкта публічно-владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій або бездіяльності з метою захисту прав та інтересів відповідної територіальної громади чи належного виконання своїх функцій.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 38 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Проте, наділення відповідною компетенцією виконавчого органу сільської ради не суперечить гарантованій статтею 18-1 Закону можливості органу місцевого самоврядування бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

У свою чергу, в силу ч. 1 ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Правом представляти інтереси територіальної громади виконавчими органами сільських рад положення Закону не наділяють.

За таких обставин, оскільки у справі №640/24235/20, ухвала про залишення без розгляду позову в якій є предметом апеляційного перегляду, Лепетиська сільрада діє як представник територіальної громади, оскаржуючи рішення суб`єкта владних повноважень - КМ України, що стосується інтересів цієї громади.

Таким чином, у цьому спорі орган місцевого самоврядування представляє інтереси територіальної громади, а тому діє на реалізацію наданих йому функцій, що, у свою чергу, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що заявлений Лепетиською сільрадою позов є таким, що поданий від імені особи, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності.

Крім іншого, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи (ч. 1).

Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала (ч. 2).

Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (ч. 7).

Отже, залишенню позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 240 КАС України у розрізі спірних у цій справі правовідносин повинно передувати вирішення судом першої інстанції питання про заміну первинного позивача належним. При цьому, суд першої інстанції, дійшовши висновку про неналежність позивача у справі, не скористався правом наданим ст. 48 КАС України, обмежившись твердженням про те, що така ініціатива мала виходити від Лепетиської сільради. Відтак, оскаржувана ухвала в частині висновків суду про те, що із позовом звернулася неналежна особа, яка не ініціювала питання про її заміну належним позивачем, є помилковою.

З урахуванням наведеного та зважаючи на вказане вище правове регулювання спірних правовідносин колегія суддів приходить до висновку, що спірна ухвала постановлена судом першої інстанції передчасно та без урахування всіх особливості нормативної регламентації статусу сільської ради, у зв`язку з чим підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Щодо посилань Апелянта на порушення судом першої інстанції ряду положень норм процесуального права в частині змісту ухвали, таємниці нарадчої кімнати, а також прийняття оскаржуваного судового рішення неповноважним судом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Вимоги до змісту ухвали викладені у ст. 248 КАС України. При цьому невідповідності спірної у цій справі ухвали суду викладеним у згаданій нормі процесуального закону судова колегія не вбачає. До того ж суд апеляційної інстанції звертає увагу, що не може бути скасовано судове рішення з одних лише формальних міркувань.

Доказів, що судом було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням таємниці нарадчої кімнати (ст. 228 КАС України), матеріали справи не містять. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що приміщення зал судових засідань у судах України не завжди містять нарадчу кімнату (приміщення, спеціально призначене для ухвалення судових рішень). А тому залишення зали суду у цьому випадку усіма іншими, окрім судді, особами, не може вказувати на те, що таємниця нарадчої кімнати була порушена суддею.

Крім іншого, відповідно до ч. 1 ст. 173 КАС України підготовку справи до судового розгляду здійснює суддя адміністративного суду, який відкрив провадження в адміністративній справі.

Згідно ч. 3 ст. 173 КАС України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Отже, підготовче провадження здійснюється суддею адміністративного суду, який відкрив провадження у справі, одноособово. А тому, оскільки оскаржувана ухвала постановлена за результатами підготовчого засідання (п. 1 ч. 2 ст. 183 КАС України), що свідчить про те, що розгляд справи по суті судом першої інстанції не здійснювався, то твердження Апелянта про те, що ухвала від 01.03.2021 року постановлена неповноважним судом, є безпідставним.

З приводу твердження Лепетиської сільради про те, що остання не отримувала клопотання КМ України про залишення позову без розгляду, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз змісту оскаржуваної ухвали свідчить, що її постановлено не за наслідками розгляду відповідного клопотання Відповідача, а за результатами вивчення судом матеріалів справи.

Посилання Миколаївської ОДА на те, що апеляційна скарга підписана не уповноваженою на те особою, судовою колегією оцінюється критично, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Лепетиська сільрада () перебуває у стані припинення з 29.12.2020 року, однак ОСОБА_2 значиться в реєстрі як особа, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо без відомості про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини неможливості залишення позову без розгляду дають підстави для висновку, що безпідставно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду було порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 169, 242-244, 250, 308, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області - задовольнити повністю.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року - скасувати.

Справу направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді М.І. Кобаль

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови складено « 26» квітня 2021 року.