Справа № 826/1712/16
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 826/1712/16

касаційне провадження № К/9901/25713/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Гончарової І.А., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні без виклику сторін за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - Інспекція, ДПІ у Подільському районі) на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2016 (головуючий суддя - Літвінова А.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 (головуючий суддя - Бабенко К.А., судді - Кузьменко В.В., Степанюк А.Г.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аст - Мастер» (далі у тексті - Товариство, ТОВ «Аст - Мастер») до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аст-Мастер» звернулось до суду із позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.08.2015 № та №.

В обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що за результатами проведеної посадовими особами відповідача перевірки, останнім зроблено хибні висновки у акті від 24.07.2015 №3155/26-56-22-02-03/24100025, оскільки, позивач є добросовісним платником податків, вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, а тому Інспекцією необґрунтовано прийняті податкові повідомлення-рішення від 17.08.2015 № та №, які позивач вважає незаконним та такими, що підлягають скасуванню.

У письмових запереченнях відповідач вказує на відповідність спірних податкових повідомлень-рішень вимогам податкового законодавства, вважає відсутнім підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ «БРОН ПЛЮС». Крім того, відповідач зазначає, що господарські операції Товариством відображались лише на первинних документах, зважаючи на що, просив суд у позові відмовити повністю.

Постановою Окружного адміністративного суду від 02.06.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016, адміністративний позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення від 17.08.2015 № та №.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 10.10.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами норм матеріального права, оскільки, ними не надано належної правової оцінки доводам відповідача про те, що позивачем було безпідставно завищено податковий кредит, що призвело до завищення податкових зобов`язань з податку на додану вартість та податкового кредиту, оскільки надані документи не можуть вважатися первинними для цілей ведення податкового обліку у зв`язку із тим, що правочини, укладені із контрагентами позивача порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб, крім того, усі первинні документи підписані від імені контрагента ОСОБА_1 , який відповідно до протоколу допита свідка від 23.04.2015 не був засновником, директором чи головним бухгалтером контрагента, зважаючи на це, позивачем не підтверджено реальність господарських операцій з вказаним вище контрагентом, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

У запереченнях на касаційну скаргу позивач не погоджується із доводами та обґрунтуваннями, викладеними Інспекцією у касаційній скарзі, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права, зокрема податкового законодавства, оскільки, під час перевірки позивачем надано усі первинні документи, що підтверджують реальність господарських операцій, а саме: видаткові накладні, рахунки на оплату, податкові накладні та платіжні доручення. Вважає недостатніми доводи відповідача щодо окремих недоліків в оформленні деяких документів, які не відносяться до первинних у розумінні норм податкового законодавства, для підтвердження нереальності господарських операцій Товариства, зважаючи на що, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 26.04.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 28.04.2021.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Гончарова І.А.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекцією було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Аст-Мастер» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «БРОН ПЛЮС» та покупцями за період з 01.11.2014 по 30.11.2014.

За результатами перевірки складено акт від 24.07.2015 №3155/26-56-22-02-03/24100025, згідно з висновками якого встановлено порушення підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2, пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, зі змінами та доповненнями (далі у тексті - ПК України, у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), у результаті чого позивачем було занижено податок на прибуток за 2014 рік у сумі 86 672, 00 грн; пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 ПК України, у результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 96 302, 00 грн, у тому числі, за листопад 2014 року на суму 96 302, 00 грн.

За результатами перевірки та висновками акту від 24.07.2015 №3155/26-56-22-02-03/24100025 Інспекцією прийняті податкові повідомлення-рішення від 17.08.2015 №, яким ТОВ «Аст-Мастер» збільшено суму грошового зобов`язання із податку на додану вартість на загальну суму 120 377, 50 грн, у тому числі, за основним платежем - 96 302, 00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 24 075, 50 грн та №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 108 340, 00 грн, у тому числі, за основним платежем - 86 672, 00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 21 668, 00 грн.

Товариство, не погодившись із вказаними податковими повідомленнями - рішеннями звернулося із адміністративним позовом до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, дані акту перевірки від 24.07.2015 №3155/26-56-22-02-03/24100025 містять висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між ТОВ «Аст-Мастер» та його контрагентом - ТОВ «БРОН ПЛЮС».

Судами попередніх інстанцій досліджено, що між ТОВ «Аст-Мастер» (покупець) та ТОВ «Брон Плюс» (постачальник) мали місце господарські відносини на підставі рахунків на оплату від 24.11.2014 №2711/33, від 25.11.2014 №2711/32, від 28.11.2014 №2811/119, від 28.11.2014 №2811/120, відповідно до яких ТОВ «БРОН ПЛЮС», постачальник, зобов`язується поставити позивачеві продукцію.

На підтвердження реального руху активів в процесі здійснення господарської операції з поставки продукції, позивачем надано судам копії рахунків на оплату від 24.11.2014 №2711/33, від 25.11.2014 №2711/32, від 28.11.2014 №2811/119, від 28.11.2014 №2811/120, видаткових накладних, податкових накладних та платіжних доручень.

Також, позивачем надані судам докази того, що придбані у ТОВ «БРОН ПЛЮС» товари, використано у власній господарській діяльності, як комплектуючи при виробництві обладнання, машин, устаткування, а також як основні засоби третьої групи, при проведенні ремонтів та обслуговування обладнання «Шторм», оскільки, одним із видів діяльності позивача є виробництво інших машин і устаткування загального призначення, код 28.29, на підставі власних технічних умов ТУ У 29.2-1:2007 під торговою маркою «Шторм».

Досліджено судами доводи позивача щодо того, що разом з товарами позивач придбав у ТОВ «БРОН ПЛЮС» основні засоби третьої групи, зокрема металообробні верстати. Придбані основні засоби були оприбутковані та проведені по бухгалтерському обліку на рахунок НОМЕР_1, після цього вони введені в експлуатацію відповідно до даних рахунку бухгалтерського обліку №104 та використовувались позивачем при виробництві інших машин та устаткування загального призначення під торговою маркою « Шторм ».

На підтвердження зазначеного, позивачем долучено засвідчені копії актів введення в експлуатацію основних засобів, дозволу на виконання робіт від 18.06.2013 №1936.13.32 виданого територіальним управлінням Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України у Київській області та місті Києві, свідоцтва на знак для товарів і послуг від 25.08.2009 №111077, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності.

Вказані первинні документи, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідають статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон N 996-XIV).

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Так, згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі у тексті в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За змістом пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі у тексті - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Також, у відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Тобто, зарахування здійснюється у зв`язку із здійсненням операції платника податку шляхом реалізації його товарів, виконаних ним робіт, наданих ним послуг, які є підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

У ході судового розгляду справи судами встановлено помилковість висновків відповідача, які ґрунтуються на відсутності договорів між позивачем та його контрагентом, оскільки, у податкових накладних, видаткових накладних, є посилання на договори від 24.11.2014 №2711/33, від 25.11.2014 №2711/32, від 28.11.2014 №2811/119, від 28.11.2014 №2811/120, які до перевірки надано не було, та надано правову оцінку обставинам здійснення господарської операції її сторонами, відповідно до яких зазначені в податкових накладних договори були укладені не у письмовій формі, а в усній, фактично господарські правовідносини відбувались на підставі рахунків на оплату від 24.11.2014 №2711/33, від 25.11.2014 №2711/32, від 28.11.2014 №2811/119, від 28.11.2014 №2811/120, що не заборонено діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, дати виписки яких зазначені в спірних податкових накладних, як дати "договорів", що підтверджується наявними у справі рахунками на оплату. Відповідні податкові накладні зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, дають змогу ідентифікувати контрагента позивача - ТОВ «БРОН ПЛЮС», а також підтверджують зміст та обсяг відповідних господарських операцій.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі у тексті - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, заявки на замовлення, інвентаризацією тощо), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Проте, згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Зважаючи на приписи вказаних норм, та враховуючи, що інших недоліків, окрім неправильного визначення "договір" чи "рахунок на оплату" у наданих податкових накладних, під час судового розгляду справи не встановлено, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо хибності тверджень відповідача про те, що дана обставина повинна розглядатись як окремий недолік, а тому не може спричиняти втрати ними статусу належних документів.

При цьому, суд звертає увагу на те, що наявність або відсутність окремих документів або ж помилки у їх оформленні не є підставою для переконання про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

За таких обставин, зазначення підстави у вигляді «рахунку на оплату» у податкових накладних, як певного недоліку у їх оформленні, за наявності інших доказів, які підтверджують рух активів у процесі здійснення господарської діяльності не може спростовувати фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентом.

Водночас, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що судами попередніх інстанцій не здійснено належної оцінки посилань Інспекції в акті перевірки від 24.07.2015 №3155/26-56-22-02-03/24100025 на те, що за даними реєстраційних документів керівником ТОВ «БРОН ПЛЮС» є ОСОБА_1 , однак, згідно з протоколом допиту свідка від 23.04.2015 у кримінальному провадженні № 0000259 від 10.04.2015, останній пояснив, що ніколи не був директором, засновником, чи головним бухгалтером ТОВ «БРОН ПЛЮС», жодного відношення до реєстрації та ведення фінансово-господарської діяльності ТОВ «БРОН ПЛЮС» не має, з огляду на зазначене, відповідачем зроблено висновок, що ОСОБА_1 не мав на меті здійснення будь-якої господарської діяльності та не мав ніякого відношення до ТОВ «БРОН ПЛЮС».

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не оцінено, як доказ, протокол допиту як свідка ОСОБА_1 - посадової особи, бухгалтера та засновника ТОВ «БРОН ПЛЮС», з точки зору його належності, допустимості та достовірності. Податковий орган посилався на цей доказ як в акті перевірки, так і в запереченнях на позовну заяву, а також в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанцій взагалі не надав їм жодної оцінки, а суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не надали оцінку усім зібраним доказам у справі.

Частиною четвертою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов`язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки кожному специфічному, доречному та важливому аргументу, що є порушенням не тільки вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, але й невиконанням зобов`язань щодо пункту 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 4 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає частковому задоволенню, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2016 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ч.1 ст. 52, п. 2 ч. 1 ст. 349, п. 1 ч. 2 ст. 353, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева І.А. Гончарова В.В. Хохуляк