Справа № 420/7990/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7990/20
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника відповідача Фурманова О.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та відмови, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати середнього заробітку ОСОБА_1 за період затримки (з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що посадовими особами військової частини НОМЕР_1 безпідставно порушено право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року у сумі 505918,28 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що посадовими особами військової частини НОМЕР_1 безпідставно порушено право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року у сумі 505918,28 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що положення ст.. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви: шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду у стислі строки після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром. Здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні останнім не оскаржувались. Спір щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення виник між сторонами майже через 2,5 роки після звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року по справі № 420/3806/19 (а.с.11-16), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року (а.с.17-21) адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2016 року.

18.06.2020 року позивач поштою надіслав відповідачу заяву від 17.06.2020 року (а.с.24-26), в якій просив, виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати остаточного розрахунку в розмірі 505 918,28 (п`ятсот п`ять тисяч дев`ятсот вісімнадцять) гривень 28 копійок.

Відповідно до змісту цієї заяви, її подано з тих підстав, що наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.10.2017 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України; військову службу проходив у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, при цьому на грошовому забезпеченні при військовій частини НОМЕР_1 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби; під час звільнення йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2017 року; постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року; однак виплата була проведена лише 21.05.2020 року; відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; таким чином, Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року; обчислення суми середнього заробітку здійснюється в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати"; розмір грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню (серпень та вересень 2017 року) роботи в військовій частині НОМЕР_1 складав 14570 грн.; нарахований розмір індексації за серпень 2017 року склав 1731,72 грн, за вересень 2017 року - 1836,23 грн; з урахуванням індексації, розмір грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню склав:

- за серпень: 14570 + 1731,72 = 16301,72

- за вересень: 14570 + 1836,23 = 16406,23

- отже, середній заробіток склав (16301,72+16406,23)/2 = 16353,98 грн.;

- розрахунок середнього заробітку за весь час затримки:

- за жовтень 2017 року: 16353,98/31 * 9 = 4747,93;

- за листопад, грудень 2017 року = 16353,98 * 2 = 32707,96;

- за 2018 рік = 16353,98 * 12 = 196247,76;

- за 2019 рік = 16353,98 * 12 = 196247,76;

- за січень-квітень 2020 року = 16353,98 * 4 = 65415,92;

- за травень 2020 року = 16353,98/31 * 20 = 10550,95;

- 505 918,28 грн.

Листом, вих. № 1537 від 07.07.2020 року (а.с.27), відповідач на звернення позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року, яке надійшло до командування військової частини НОМЕР_1 23.06.2020 року вх. № 1674, повідомив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року у справі № 420/3806/19, яке набрало законної сили 29.04.2020 року індексацію грошового забезпечення було виплачено позивачу 15.05.2020 року, а тому жодної заборгованості перед позивачем у військовій частині НОМЕР_1 не рахується; у зверненні позивач посилається, як на підставу задоволення порушеного питання, на статтю 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), однак на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати вона не розповсюджується; проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку взагалі не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 року № 100; до того ж, повідомлено позивачу, що правовідносини щодо порушеного позивачем питання регулюються нормами КЗпП України, а від так відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України позивач може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк до суду, з дня коли дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Не погоджуючись з діями відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та відмовою відповідача щодо виплати середнього заробітку позивача за період (з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, позивачем також надано копії, зокрема (а.с.9-10, 23):

- картки особового рахунку військовослужбовця за 2017 рік;

- розрахунку суми компенсації індексації грошового забезпечення.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, та на виконання ухвали суду відповідачем суду також надано копії, зокрема (а.с.43-46):

- платіжного доручення № 561 від 14 травня 2020 року на суму 30852,68 грн;

- платіжного доручення № 582 від 20 травня 2020 року на суму 1114560,63 грн;

-платіжної відомості 05/ щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ) травень 2020 р. згідно Договору 1 від 04.04.2017 р. на суму 24411,29 грн;

-платіжної відомості 05/ щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , НОМЕР_2 травень 2020 р. згідно Договору 1 від 04.04.2017 р. на суму 4574,91 грн.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за наявністю спірних правовідносин, які в тому числі стосуються права на отримання звільненим працівником сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всіє суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи такої відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначає, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові прийшла до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця, щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 761/9584/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України та перебував на грошову забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .

23 жовтня 2017 його було звільнено з військової служби у запас.

Вважаючи, що військова частина НОМЕР_1 не виплатила індексацію грошового забезпечення у сумі 28986,20 грн. за період з 01.01.2016 року по 21.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 по 17 жовтня 2017 у розмірі 36380 грн.06 коп.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 17 жовтня 2017 року у розмірі 36380 грн. 06 коп.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 р., адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати інде5ксації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апелянта було звільнено 23.10.2017 року, з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 звернувся 25.06.2019 р., тобто майже через два роки після звільнення.

21.05.2020 року апелянту фактично було виплачено 28986,81 грн. (а.с. 22).

Таким чином, рішення суду першої інстанції було постановлено 13 вересня 2019 року, фактичний розрахунок з апелянтом відбувся 21.05.2020 р., тобто через вісім місяців після ухвалення відповідного рішення.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин апелянт не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про нарахування йому індексації грошового забезпечення. Судом встановлено, що таке право позивач реалізував лише в червні 2020 року, подавши позов. Судом не встановлено, що позивач не знав про це право, зокрема, не був ознайомлена із розрахунком при звільнені, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право.

Що стосується розрахунку, зробленого апелянтом про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року складає 505918,28 грн. є неспівмірним, оскільки апелянту було фактично виплачено 28986,81 грн.

Колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників та з урахуванням того, що позивач звернувся за захистом свого права більше ніж через два роки.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився порушень норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати середнього заробітку ОСОБА_1 за період затримки (з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року в розмірі 7000,00 (сім тисяч) грн.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик