Справа № 420/12753/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12753/20
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року, ухвалене в порядку спрощеного провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправними та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.08.2020 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2020 року та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у реєстрації місця проживання не дотримався справедливого балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настають внаслідок прийняття цього рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 рокуадміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що дачний будинок, не є житлом у розумінні чинного законодавства України, а отже відмова в реєстрації місця проживання позивача прийнята з дотриманням вимог діючого законодавства України, є обґрунтованою та вмотивованою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Мороз А.А. зазначає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, дослідивши усі наявні в матеріалаї справи документи, що садовий (дачний) будинок придатний для постійного проживання в ньому та що для цілей рєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакамжитла, як пристосування та придатність для постійного проживання в них. Сам по собі той факт, що садовий (дачний) будинок був збудований на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватись для проживання в ньому. З огляду на зазначене, представниу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

До своєї заяви ОСОБА_1 було додано квитанцію про сплату адміністративного збору та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №115165127 від 20.08.2020 року. Також, у заяві ОСОБА_1 зроблено відмітку про згоду власника житла ОСОБА_2 (дружина) на реєстрацію у ньому місця проживання ОСОБА_1 (чоловіка).

20.08.2020р. адміністратор ОСОБА_3 у реєстрації місця проживання відмовив, зазначивши підставу - особа не подала необхідних документів або інформації.

Того ж дня, 20.08.2020 р. ОСОБА_4 звернувся із заявою до відповідача щодо роз`яснення відмови у реєстрації місця проживання.

Листом № 507/01-20 від 09.09.2020 р. відповідачем повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація фізичних осіб здійснюється тільки в житлових приміщеннях за місцем проживання. Також, Відповідач зазначив ОСОБА_1 про необхідність переведення садового будинку у житловий будинок в порядку Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» №1673-VII від 02.09.2014 року та Постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 29.04.2015 р.

Позивач, не погоджуючись із оскарженим рішенням Відповідача, звернувся із даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо відмови позивачу у реєстрації його місця проживання, та зобов`язав відповідача повторно розглянути подану позивачем заяву, а також здійснити реєстрацію його місця проживання за відповідною адресою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

частиною 1 статті 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української PCP жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (надалі - Закон № 1382-IV) регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1382-ІV, вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно- територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Частинами 1 та 3 статті 6 Закону № 1382-IV передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до ст.9-1 Закону № 1382-IV, визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (надалі - Правила №207) визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом 3 Правил №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно з п. 8 Правил №207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 (п.9 Правил №207).

Відповідно до п.11 Правил №207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 02.06.1998 р. між ОСОБА_2 (дружина позивача) та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно умов якого, ОСОБА_2 прийняла в дар 13/100 частин ДБК "Звьоздочка", що знаходиться в м. Одесі за адресою: вул. Окружна під № 9/З (дев`ять З). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 02.06.1998 р. та зареєстрований в реєстрі за № 2543.

30.05.2005 р. ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ № 295118, яка розташована за адресою: м. Одесі за адресою: вул. Окружна під № 9/З (дев`ять З), загальною площею - 0,0620 га., цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер - :24:001:0007.

21.02.2018 р. договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності № 24990149, що підтверджується Витягом.

Згідно вказаного Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на вищевказаній земельній ділянці із кадастровим номером :24:001:0007 розміщується нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості дачний будинок, загальною площею 298,6 кв.м.

В той же час, із технічного паспорту від 12.02.2018 р. на садовий (дачний) будинок № 9-з (дев`ять З) вбачається, що дачний будинок є 1991 року побудови, складається з:

- І поверх - хол, гардеробна, санвузол, вітальня, столова, кухня - 138,1 кв.м.

- ІІ поверх - коридор, 3 житлові кімнати, 3 гардеробні, санвузол - 107, 2 кв.м.

- Цокольний - кімната відпочинку, топочна, сауна, душова, вбиральня, сходова клітина - 53,2 кв.м.

Основні конструктивні елементи дачного будинку складаються із: фундамент - з/бетон, стіни - цегла, покрівля - черепиця, перекриття - з/бетон, підлога - паркет. Дачний будинок обладнано наступним інженерним обладнанням: електрика, водопровід, каналізація, газопостачання та має автономне опалення.

Згідно з договором про надання населенню послуг з газопостачання № 091903 від 16.10.2015 р. укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ "ОДЕСАГАЗ-ПОСТАЧАННЯ" постачальник зобов`язується постачати природний газ Споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, зареєстрованим у квартирі, житловому будинку, для побутових потреб, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з газопостачання за встановленими цінами, у строки і на умовах, що передбачені цим договором. За адресою: АДРЕСА_1 /з відкрито два особові рахунки та встановлено два газові лічильники, це обумовлено технічними характеристиками та планом будинку.

Також, на підтвердження того, що даний будинок експлуатується постійно протягом року, позивачем надано копію відповіді від ТОВ "ІНФОКС" в якій зазначається, що з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 /з укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення № 18237 від 29.03.2011 р., квитанції які є в наявності за оплату холодної води та водовідведення (каналізація), а також квитанції за оплату електричної енергії, також наявні в матеріалах справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що вказаний будинок: АДРЕСА_2 , оснащений водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням, електроенергією, центральною каналізацією міста та експлуатується власником постійно.

Водночас, реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

При цьому, житлом може вважатись інше приміщення за умови, якщо таке придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <...> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може використовуватися для проживання в ньому.

Вказані висновки узгоджуються з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року по справі №2340/4673/18 яка полягає в наступному:

- садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового Фонду, визначений ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української PCP;

- відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації;

- факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.

Враховуючи зазначені висновки Верховного Суду, колегія вважає безпідставними доводи апелянта про те, що реєстрація місця проживання здійснюється виключно у житлі, до якого садовий будинок не відноситься.

Колегія суддів зазначає, що реєстрація місця проживання особи, це адміністративний акт, який має своєю ціллю довести до відома держави про вибране людиною місце проживання. Ніяких повноважень, що обмежують право на вільний вибір місця проживання у держави немає. І до майнових прав особи на житловий будинок, садовий будинок чи дачний будинок реєстрація місця проживання взагалі ніякого відношення не має.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 10 жовтня 2019 справа № 2340/4673/18, адміністративне провадження № К/9901/18913/19.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З огляду на вищезазначене, вірним є висновко суду першої інстанції, що для відновлення порушених прав позивача, потрібно зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2020 р. та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик