Справа № 520/4601/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

26 квітня 2021 р. справа № 520/4601/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 недоотриманої пенсії за життя його матері ОСОБА_2 в сумі 119386 грн. 69 коп.; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриманої пенсії за життя його матері ОСОБА_2 в сумі 119386 грн. 69 коп.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що двічі направлені до пенсійного органу звернення з приводу виплати у порядку ст.61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" безпідставно були залишені без задоволення, неотримана померлою матір`ю сума пенсії у розмірі 119.386,69грн. не була передана спадкоємцю, який мешкав разом із померлим пенсіонером.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - владний суб"єкт, Управління, ГУ) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову відповідач зазначив, що вчинене волевиявлення є правомірним, адже вперше звернення надійшло лише 04.11.2020 року, тобто, більш ніж через 6 місяців після смерті пенсіонера - ОСОБА_2 , а отже вимоги позивача є безпідставними. Будь-яких інших заяв на адресу ГУПФ України в Харківській області не надходило.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер МВС, перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримувала пенсію за вислугу років у порядку Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Обставини смерті указаного пенсіонера, наявності суми неотриманої за життя пенсії, родинних стосунків між померлим пенсіонером та заявником як рідних матері та сина, проживання пенсіонера на момент смерті разом із сином, учасниками справи не заперечуються, не спростовуються, відносин цих обставин відсутній спір.

У січні 2020 року ОСОБА_2 було знято з обліку у зв`язку з її смертю 08.01.2020 року.

Залишок недоотриманої пенсії за її життя складає 119.386 грн. 69 коп., що відповідачем не заперечується.

Позивач - ОСОБА_1 є сином померлої ОСОБА_2 та зареєстрований за однією адресою з нею: АДРЕСА_1 , з 2014 року є вимушеним переселенцем, про що видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №924-24955 від 05.05.2017 року.

За твердженням заявника вперше звернення про одержання неотриманої померлим пенсіонером пенсії було направлено до Управління у березні 2020р.

Доказів реальності події направлення цього звернення учасниками справи до суду не подано.

09.11.2020 року до Управління надійшла заява позивача від 04.11.2020 року про виплату недоотриманої пенсії ОСОБА_2 .

Зміст цього звернення не містить жодних посилань на існування аналогічних звернень у минулому.

На це звернення пенсійним органом було надано лист від 08.12.2020 року №10000-14878/Б-02/8-2000/20 з відмовою у вказаній виплаті з підстав пропуску заявником 6 місячного строку після смерті пенсіонера.

11.01.2021 року до Управління повторно надійшла заява позивача від 04.01.2021 року про виплату недоотриманої пенсії ОСОБА_2 ..

На це звернення пенсійним органом було надано лист від 08.02.2021 року №1135-308/Б-02/8-2000/21 з відмовою у вказаній виплаті з підстав пропуску заявником 6 місячного строку після смерті пенсіонера.

27.01.2021 року та 14.02.202 року позивач звертався через Веб-портал ПФУ з приводу стану розгляду його попередніх звернень, листами від 24.02.2021 року №1890-1983/Б-02/8-2000/21 та від 04.03.2021 року № 2283-3286/Б-02/8-2000/21 позивачу надано відповіді про розгляд його звернень.

Не погодившись з відмовою у виплаті недоотриманої пенсії за життя його матері ОСОБА_2 у порядку ст.61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За визначенням ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Отже, право на пенсію є індивідуальним особистим правом кожного громадянина у не підлягає передачі у порядку спадкування.

Разом із тим, відносини з приводу набуття спадкоємцями померлого пенсіонера права власності на кошти, котрі у якості пенсії не були отримані пенсіонером за життя, регламентовані низкою норм права як із кола публічного законодавства, так і з кола приватного (тобто цивільного) законодавства.

Згідно з ст.1216 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Дане правило отримало подальший розвиток у положеннях публічного законодавства з приводу соціального забезпечення громадян у формі виплати пенсій, а саме: ст.91 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі за текстом - Закон №1788-ХІІ), ст.52 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі за текстом - Закон №1058-IV), ст.61 Закону України від 09.04.1992р. № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом Закон № 2262-XII).

Так, згідно з ст.61 Закону № 2262-XII суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. В разі смерті пенсіонера членам його сім`ї або особі, яка здійснила його поховання, виплачується для цього допомога в розмірі тримісячної пенсії, але не менше п`ятикратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звідси слідує, що положеннями ст.61 Закону №2262-XII запроваджено спеціальне правило публічного законодавства, у силу якого недоодержана за життя пенсія пенсіонера не включаються до складу спадщини і виплачуються: 1) членам сім`ї померлого пенсіонера, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника; 2) батькам померлого пенсіонера; 3) дружині (чоловіку) померлого пенсіонера; 4) членам сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті.

Для набуття цього права (слід розуміти права на отримання у власність коштів як неодержаної померлим пенсіонером пенсії) зацікавлена особа повинна подати відповідне письмове звернення не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Цей строк є присікальним (преклюзивним), поновленню не підлягає.

У разі невчинення відповідної дії з приводу звернення до пенсійного органу протягом 6 місяців після смерті пенсіонера зацікавлена особа не набуває публічного права на одержання виплат у порядку ст.61 Закону №2262-XII, але не позбавляється права на отримання цих же самих коштів у порядку спадкування за ст.ст.1216, 1219, 1227 Цивільного кодексу України.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Позивач стверджує, що він як член сім`ї померлої ОСОБА_2 , звернувся до Управління з відповідною заявою від 15.03.2020 року за виплатою суми, нарахованої, але не виплаченої їй за життя пенсії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Надані представником позивача копія адвокатського запиту від 12.04.2021 року №49 на адресу Луганської дирекції Укрпошта з доказами направлення та фотокопія роздруківки з робочого стола комп`ютера заяви від 15.03.2020 року не є належними доказами звернення 15.03.2020 року до ГУПФУ в Харківській області щодо виплати недоотриманої пенсії померлої, оскільки не підтверджує фактичне надходження цієї заяви до пенсійного органу, що також спростовано самим відповідачем.

До того ж сам текст письмового звернення заявника від 04.11.2020 року не містить згадки про існування будь-яких минулих звернень з цього ж самого питання.

Сукупність цих факторів змушує суд дійти до переконання про те, що подію звернення заявника від 15.03.2020р. слід визнати недоведеною.

Окрім того, позивачем не оскаржуються волевиявлення пенсійного органу з приводу відмови у виплаті недоотриманої пенсії померлої матері, оформлені листами від 08.12.2020 року №10000-14878/Б-02/8-2000/20 та від 08.02.2021 року №1135-308/Б-02/8-2000/21.

Таким чином, має місце подія існування діючої відмови у виплаті коштів у порядку ст.61 Закону №2262-XII, що є перешкодою для примусового спонукання до проведення бажаних для заявника платежів.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Враховуюче наведене, за фактичних обставин спору справи, суд вважає, що у спірних правовідносинах заявник не має порушеного публічного права на отримання коштів у порядку ст.61 Закону №2262-XII.

Ця обставина є підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував усі юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини у спорі.

Оскільки доводи заявника не знайшли підтвердження проведеним судовим розглядом, то вимоги позову належить відхилити.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева