Справа № 280/90/21
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Справа № 280/90/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження) адміністративну справу

за позовною заявою: Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» (, юридична адреса: 69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, буд. 3, кв. 83, адреса для листування: 69005, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 8, прим. 43)

до: Запорізької міської ради (, 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206)

про: визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень утриматись від вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» (далі - позивач) до Запорізької міської ради (далі - відповідач), в якому позивач просить: визнати протиправними дії відповідача щодо не допуску представників засобів масової інформації на другу позачергову сесію Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020; зобов`язати відповідача зупинити перешкоджання журналістській діяльності.

Представник позивача обґрунтовує позовні вимоги таким.

21.12.2020 відбулась друга позачергова сесія Запорізької міської ради, на яку не були допущені представники засобів масової інформації, крім представників КП «Муніципальна телевізійна мережа». На переконання представника позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки, виходячи з положень Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон України від 02.10.1992 № 2657-XII) та Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон України від 13.01.2011 № 2939-VI), можливість доступу на засідання органів місцевого самоврядування (зокрема, Запорізької міської ради) є гарантованим правом журналіста. При цьому, жодних рішень щодо обмеження права доступу журналістів до засідань Запорізької міської ради відповідачем не приймалось.

Також представник позивача зауважив, що законодавство України у відповідній сфері правовідносин не містить обмежень щодо заборони відвідування сесій місцевих рад. Крім того, згідно з п. 6 ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України на період дії карантину заборонено проведення масових заходів за участю більш як 20 осіб, крім заходів, необхідних, зокрема, для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, за умови дотримання учасниками таких заходів відповідних санітарних і протиепідемічних заходів та здійснення обов`язкового щоденного контролю за станом здоров`я учасників. Отже, представник позивача стверджує, що відповідач повинен був забезпечити дотримання санітарних та протиепідемічних заходів на засіданні другої позачергової сесії Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020, та, відповідно, доступ журналістів на неї, однак протиправно цього не зробив.

Обґрунтовуючи право позивача на звернення до суду з відповідною позовною заявою, представник останнього зазначив, що Громадська організація «Бюро демократичних ініціатив» відповідно до своїх статутних завдань здійснює представництво та захист законних прав і інтересів членів Організації, громадян України, іноземних громадян, осіб без громадянства, біженців у органах державної влади і місцевого самоврядування, правоохоронних органах, підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності, судах усіх рівнів, в тому числі міжнародних. Так, членом Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» є Сидоров Юрій Іванович - фізична особа-підприємець, який провадить діяльність незалежного журналіста. Саме його права як журналіста були порушені відповідачем. Із урахуванням викладених обставин, представник позивача просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 11.01.2021 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків протягом десяти календарних днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

15.02.2021 на адресу суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви разом з додатками.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 19.02.2021 позивачу був продовжений строк для усунення недоліків позовної заяви до 05.03.2021.

Представник позивача усунув недоліки позовної заяви у встановлений строк.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження) на 09.04.2021.

01.04.2021 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки у позивача відсутнє право на звернення до адміністративного суду з даною позовною заявою. Так, до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що член Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» ОСОБА_1 для здійснення журналістської діяльності та реалізації свого права на інформацію намагався потрапити на другу позачергову сесію Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020. Докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, на думку представника відповідача, не стосуються безпосередньо ОСОБА_1 . Також, представник відповідача зауважив, що журналістом за загальними правилами є як штатний працівників засобів масової інформації, так і фрілансер, який співпрацює на підставі цивільно-правового договору. Позивачем не надано до позовної заяви документа, що засвідчує його статус як журналіста. У свою чергу, долучена до позовної заяви копія прес-картки Громадської організації «Медіавізія» на ім`я ОСОБА_1 , на переконання представника відповідача, не засвідчує статус останнього як представника засобу масової інформації, адже відповідна громадська організація не є засобом масової інформації. Також, представник відповідача вказав, що положення Статуту Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» не передбачають повноваження щодо здійснення представництва та захисту законних прав і інтересів як членів організації, так і інших осіб саме в спеціалізованих судах (зокрема, в Запорізькому окружному адміністративному суді).

Окрему увагу у відзиві на позовну заяву представник відповідача приділив правовим підставам обмеження доступу до приміщення Запорізької міської ради під час дії карантинних обмежень. Зокрема, ним було зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із урахуванням постанов від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 09.12.2020 № 1236) на території України з 12.03.2020 введено карантин та запроваджено карантинні обмеження, в тому числі, введено заборону на проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. У свою чергу, Законом України від 06.04.2000 № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон України від 06.04.2000 № 1645-III) на органи місцевого самоврядування покладено повноваження у сфері захисту населення від інфекційних хвороб, а саме, забезпечення проведення профілактичних і протиепідемічних заходів на територіях населених пунктів. Крім того, протоколами позачергового засідання місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя від 16.03.2020 № 07 та від 23.03.2020 № 09 було реалізоване надане органам місцевого самоврядування доручення з забезпечення організації виконання карантинних обмежень та контроль за дотриманням на відповідній території вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Зокрема, протоколом від 16.03.2020 № 07 комісією вирішено з 17.03.2020 з 00 год. 00 хв. тимчасово (до скасування обмежувальних заходів) обмежити доступ до адміністративних будівель, споруд і службових приміщень Запорізької міської ради, виконавчого комітету міської ради, інших виконавчих органів міської ради, керівників підприємств, установ, організацій. Натомість, протоколом від 23.03.2020 № 09 комісія вирішила з 24.03.2020 з 00 год. 00 хв. (до скасування обмежувальних заходів) заборонити відвідування адміністративної будівлі виконавчого комітету Запорізької міської ради, крім співробітників та адміністративного персоналу, депутатів усіх рівнів, керівників виконавчих органів міської ради, працівників управління по забезпеченню роботи ради та технічного персоналу, який працює за договором по обслуговуванню електронної системи голосування «ВІЧЕ» та забезпечує пряму трансляцію в ефірі. Представник відповідача наголошує на тому, що відповідачем здійснювався вимушений захід з недопущення розповсюдження коронавірусної інфекції на території м. Запоріжжя в межах дії карантинних обмежень, запроваджених на території України, а саме - обмеження допуску до приміщень Запорізької міської ради.

Додатково у відзиві на позовну заяву представник відповідача констатував, що, обмеживши доступ до приміщення Запорізької міської ради під час проведення 21.12.2020 сесії Запорізької міської ради, відповідач не обмежував право інформацію, оскільки гласність роботи Запорізької міської ради забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації про діяльність ради в офіційних друкованих виданнях та на офіційному сайті Запорізької міської ради. Також, здійснюється трансляція засідань відповідача Комунальним підприємством «Муніципальна телевізійна мережа» (Телеканал Z). З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

16.04.2021 на адресу Запорізького окружного адміністративного суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву, в яких зазначено, що, починаючи з 12.03.2020, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусної інфекції COVID-19» на території України встановлений карантин з введенням відповідних карантинних обмежень. Представник відповідача також наголосив, що цей карантин діє на території України і по теперішній час з постійним уточненням карантинних обмежень в залежності від епідеміологічної ситуації як у всій державі, так і в кожному окремому регіоні. Місцева комісія з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя втілює в життя обмежувальні заходи, необхідні для реалізації на території м. Запоріжжя державної політики зі зниження рівня захворюваності населення України на COVID-19. У зв`язку з тим, що обмежувальні заходи, введені протоколами місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя від 16.03.2020 № 07 та від 23.03.2020 № 09, станом на дату проведення другої позачергової сесії Запорізької міської ради (21.12.2020) не були скасовані жодним наступним протоколом місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя, вони продовжують діяти та періодично доповнюються новими введеними карантинними обмеженнями.

Крім того, як зазначив представник відповідача, 17.06.2020 місцева комісія з питань техногенно-екологічної безпеки надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя склала протокол № 29, яким прийняла до виконання Перелік обмежувальних заходів, які продовжують діяти під час карантину на території Запорізької області, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коноравірусом SARS-CoV-2. Відповідно до пп.5 п.1 зазначеного Переліку на території Запорізької області забороняється проведення масових заходів (розважальних, спортивних, соціальних, рекламних та інших) з кількістю учасників більше ніж 10 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Участь депутатів у пленарному засіданні є заходом, необхідним для забезпечення роботи Запорізької міської ради як органу місцевого самоврядування. Натомість, участь інших осіб, у тому числі представників засобів масової інформації, не може розцінюватись як відповідний захід. З урахуванням викладених обставин, представник відповідача обстоює позицію, що з боку відповідача мав місце вимушений захід з недопущення розповсюдження коронавірусної інфекції на території м. Запоріжжя в межах дії карантинних обмежень, запроваджених на території України, а саме - обмеження доступу до приміщень Запорізької міської ради.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши інші наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

Відповідно до Відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) позивача зареєстровано як юридичну особу - громадську організацію 04.08.2016 (а.с.20-21). Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу - орган місцевого самоврядування 21.05.1997.

До видів діяльності позивача за КВЕД-2010 належить діяльність інших громадських організацій, н.в.і.у. (94.99) (а.с.21).

11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова КМУ від 11.03.2020 № 211), якою відповідно до ст. 29 Закону України від 06.04.2000 № 1645-III та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на всій території України з 12.03.2020 до 22.05.2020 був установлений карантин.

Дія карантину, встановленого постановою КМУ від 11.03.2020 № 211, продовжена на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021.

На засіданні місцевої комісії техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя від 11.03.2020 в м. Запоріжжі у зв`язку з неконтрольованим розповсюдженням захворюваності в Європі та світі були введені обмежувальні заходи (а.с.126).

Протоколом позачергового засідання місцевої комісії техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя від 16.03.2020 № 07 на території м. Запоріжжя були введені додаткові обмежувальні заходи. Зокрема, комісія вирішила з 17.03.2020 з 00 год. 00 хв. тимчасово (до скасування обмежувальних заходів):

- зупинити роботу таких об`єктів загального користування, незалежно від форми власності та підпорядкування, розташованих у м. Запоріжжі: кінотеатрів, театрів, музеїв, галерей, бібліотек та інших культурних і розважальних закладів; дитячих розважальних центрів та клубів, творчих гуртків, майданчиків, у тому числі спортивних; фітнес-клубів, тренажерних залів, басейнів, спортивних майданчиків та стадіонів, спортивних секцій та спортивних шкіл; зоопарків, парків атракціонів; усіх магазинів (крім продуктових, господарських магазинів, зоомагазинів, аптек, АГЗС - власникам передбачити обмеження скупчення більше як 10 осіб); торговельно-розважальних центрів; агропромислових, продуктових, будівельних та будь-яких інших ринків; закладів громадського харчування, ресторанів, барів, клубів, кафе, дискотек, пабів (у т.ч. готелях), окрім приготування їжі за індивідуальним замовленням особи з наступною доставкою її засобами кур`єрської служби або самовивозом; інших закладів та установ (на розсуд та під особисту відповідальність керівника);

- заборонити на території м. Запоріжжя проведення семінарів, конференцій, форумів, презентацій та інших подібних заходів;

- Національному заповіднику «Хортиця» обмежити скупчення людей, більше 10 осіб на території заповідника о. Хортиця;

- релігійним організаціям, що функціонують на території м. Запоріжжя, обмежити скупчення людей більше ніж 10 осіб (а.с.126-129).

Крім того, вказаним протоколом місцева комісія техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя обмежила доступ до адміністративних будівель, споруд і службових приміщень Запорізької міської ради, виконавчого комітету міської ради, інших виконавчих органів міської ради усіх осіб, крім працівників виконавчого комітету міської ради, інших виконавчих органів міської ради, керівників підприємств, установ, організацій (а.с.129).

23.03.2020 також відбулось позачергове засідання місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя, на якому розглядалось питання щодо впровадження додаткових заходів щодо попередження розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19 на території м. Запоріжжя. За результатами позачергового засідання комісією був прийнятий Протокол від 23.03.2020 № 09, яким, зокрема (але не виключно) вирішено з 24.03.2020 з 00 год. 00 хв. тимчасово (до скасування обмежувальних заходів):

- заборонити відвідування адміністративної будівлі виконавчого комітету Запорізької міської ради, крім співробітників та адміністративного персоналу, депутатів усіх рівнів, керівників виконавчих органів міської ради, працівників управління по забезпеченню роботи ради та технічного персоналу, який працює за договором по обслуговуванню електронної системи голосування «ВІЧЕ» та забезпечує пряму трансляцію в ефірі;

- доручити керуючому справами виконкому міської ради: забезпечити інформування відвідувачів про тимчасове обмеження допуску до адміністративної будівлі виконавчого комітету Запорізької міської ради; вжити організаційні, матеріально-технічні, профілактичні заходи, спрямовані на запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом (COVID-19) в адміністративній будівлі виконавчого комітету Запорізької міської ради (а.с.130-133).

18.12.2020 о 17 год. 30 хв. на офіційному сайті відповідача уповноваженими особами була розміщена інформація про проведення другої позачергової сесії Запорізької міської ради. З оголошення вбачається, що 21.12.2020 відбудеться друга позачергова сесія Запорізької міської ради восьмого скликання. Початок об 11 год 00 хв. Місце проведення - велика зала міської ради. Також, в оголошені зазначено, що в умовах карантину, який продовжується не лише у м. Запоріжжі, а й в усій країні, сесія міської ради відбудеться з мінімальною кількістю учасників. У засіданні візьмуть участь лише депутати міської ради та деякі представники виконавчої влади. Участь, присутність представників засобів масової інформації та громадськості, а також помічників депутатів в умовах карантинних обмежень, не передбачається. Всі бажаючі зможуть побачити пряму трансляцію сесії на телеканалі Z.

Окрім другої позачергової сесії Запорізької міської ради, аналогічні застереження передбачались відповідачем також по відношенню до порядку організації та проведення першої і третьої сесій Запорізької міської ради.

Оцінюючи наявність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо не допуску представників засобів масової інформації на другу позачергову сесію Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020, суд виходить із такого.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 5 та ч. 2 ст. 46 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, а позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Правові та організаційні засади реалізації права на свободу об`єднання, гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, порядок утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань регламентуються Законом України від 22.03.2012 № 4572-VI «Про громадські об`єднання» (далі - Закон України від 22.03.2012 № 4572-VI).

Частиною 1 ст. 1 Закону України від 22.03.2012 №4572-VI визначено, що громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України від 22.03.2012 №4572-VI статут громадського об`єднання має містити відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 даного нормативно-правового акту визначено, що для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами.

Водночас, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України від 22.03.2012 №4572-VI є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов`язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 №12-рп/2013 громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Поряд із цим, передбачена законом можливість звернення до суду громадських організацій за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб передбачає, що такі особи можуть і самостійно звернутися до суду з таким позовом, проте у цьому випадку належить встановити факт порушення їхніх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Верховний суд України у своїй постанові від 11.11.2015 по справі № 2а-2885/12/1470 висловив правову позицію (яка у подальшому була підтримана Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах від 28.05.2020 по справі № 640/11643/19 та від 22.10.2020 по справі № 820/5612/17), що право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивачів, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останніх і права на захист, тобто, права на звернення із адміністративним позовом.

Отже у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.

Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.

Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають) або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає:

a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви;

або

b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Отже, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

Заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).

Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Відповідний правозастосовний підхід є усталеним у вітчизняній судовій практиці та міститься, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 по адміністративній справі № 826/4406/16 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень № 74784683) та від 28.05.2020 по адміністративній справі № 640/11643/19 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень № 89488725).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, першочерговим завданням у контексті оцінки спірних правовідносин видається з`ясування питання щодо наявності у позивача законного інтересу на звернення до суду з відповідною позовною заявою через призму встановлення факту порушення прав, свобод чи інтересів членів Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» оскаржуваними діями відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що відповідачем на власному офіцйному веб-сайті 18.12.2020 о 17 год. 30 хв. була оприлюднена інформація про проведення другої позачергової сесії Запорізької міської ради в умовах карантину з мінімальною кількістю учасників. Також було зазначено, що у засіданні візьмуть участь лише депутати міської ради та деякі представники виконавчої влади. Участь, присутність представників засобів масової інформації та громадськості, а також помічників депутатів в умовах карантинних обмежень, не передбачається (а.с.30).

Суд також з`ясував, що позивач (Громадська організація «Бюро демократичних ініціатив») за своєю організаційно-правовою формою є господарським об`єднанням (а.с.20).

Відповідно до п. 2.1 Статуту (а.с.7-19), затвердженого установчими зборами засновників 28.07.2016, основна мета створення та діяльності позивача - це вивчення та моніторинг діяльності органів державної влади задля виявлення та вирішення суспільно-політичних проблем, а також аналіз потреб громадськості з метою налагодження ширшої комунікації населення з органами законодавчої та виконавчої влади. Згідно з п. 2.3 Статуту для виконання статутних завдань у порядку, встановленому чинним законодавством, позивач, зокрема:

- представляє та захищає свої законні інтереси та інтереси своїх членів у державних та громадських органах;

- здійснює представництво та захист законних прав і інтересів членів Організації, громадян України, іноземних громадян, осіб без громадянства, біженців у органах державної влади і місцевого самоврядування, правоохоронних органах, підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності, судах усіх рівнів, у тому числі міжнародних (а.с.10).

Згідно з Реєстром осіб, які брали участь в установчих зборах (додаток № 1 до протоколу установчих зборів засновників Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив»), відповідну участь брали: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (а.с.27).

З матеріалів справи, серед іншого, вбачається, що член Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» ОСОБА_1 , на захист інформаційних прав якого і спрямований розглядуваний позов, зареєстрований як фізична особа-підприємець та провадить таку господарську діяльність за КВЕД-2010: видання газет (основний) (58.13); надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у. (82.99); інші види освіти, н.в.і.у. (85.59); індивідуальна мистецька діяльність (90.03); інші види видавничої діяльності (58.19); консультування з питань інформатизації (62.02); оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність (63.11); веб-портали (63.12); діяльність інформаційних агентств (63.91); надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у. (63.99); діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування (69.20); діяльність у сфері зв`язків із громадськістю (70.21); консультування з питань комерційної діяльності й керування (70.22); дослідження й експериментальні розробки у сфері суспільних і гуманітарних наук (72.20); рекламні агентства (73.11); посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації (73.12); дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки (73.20); інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у. (74.90); виробництво кіно- та відеофільмів, телевізійних програм (59.11) (а.с.32).

Отже, оскільки позивач позиціонує члена Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» ОСОБА_1 як незалежного журналіста, авторські журналістські матеріали якого розміщені на інформаційних інтернет-порталах (а.с.5, 46), а позовні вимоги спрямовані на захист прав та інтересів представників засобів масової інформації та журналістів, суд вважає за доцільне дослідити на рівні законодавчого регулювання поняття «журналіст» та «засіб масової інформації». Від цього безпосередньо залежать питання приналежності ОСОБА_1 до вказаної правової категорії та, як підсумок, питання наявності у позивача матеріально-правової заінтересованості у справі.

Слід зазначити, що нормативне визначення терміну «журналіст» міститься у низці нормативно-правових актів, зокрема (але не виключно), у: 1) Законі України від 16.11.1992 № 2782-XII «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (далі - Закон України від 16.11.1992 № 2782-XII); 2) Законі України від 23.09.1997 № 540/97-ВР «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» (далі - Закон України від 23.09.1997 № 540/97-ВР); 3) Законі Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 12.06.1990 № 1552-I «Про пресу та інші засоби масової інформації» (далі - Закон СРСР від 12.06.1990 № 1552-I).

Так, відповідно до ст. 25 Закону України від 16.11.1992 № 2782-XII журналістом редакції друкованого засобу масової інформації є творчий працівник, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для друкованого засобу масової інформації та діє на підставі трудових чи інших договірних відносин з його редакцією або займається такою діяльністю за її уповноваженням, що підтверджується редакційним посвідченням чи іншим документом, виданим йому редакцією цього друкованого засобу масової інформації.

Професійна належність журналіста може підтверджуватися документом, виданим професійним об`єднанням журналістів.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 23.09.1997 № 540/97-ВР журналіст - це творчий працівник, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для засобів масової інформації, виконує редакційно-посадові службові обов`язки в засобі масової інформації (в штаті або на позаштатних засадах) відповідно до професійних назв посад (роботи) журналіста, які зазначаються в державному класифікаторі професій України.

За приписами ст. 29 Закону СРСР від 12.06.1990 № 1552-I журналістом є особа, яка

займається збиранням, створенням, редагуванням або підготовкою матеріалів для засобу масової інформації, зв`язана з ним трудовими чи іншими договірними відносинами або займається такою діяльністю за його уповноваженням.

Отже, із наведених вище положень нормативно-правових актів у відповідній сфері правовідносин вбачається, що журналістом є творчий працівник, який на професійній основі збирає, одержує, створює і готує для засобів масової інформації (як друкованих, так і недрукованих) відповідні матеріали. При цьому, взаємовідносини між журналістом з однієї сторони та засобом масової інформації з іншої сторони повинні ґрунтуватись на трудовій або іншій договірній основі (в штаті, на позаштатних засадах або за уповноваженням).

Відповідний висновок кореспондується з позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 24.09.2020 по справі № 460/2174/15 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 91753204). Під час касаційного перегляду вказаної справи суд касаційної інстанції розтлумачив кримінально-правове визначення терміну «журналіст». Так, під журналістом у ст. 171 Кримінального кодексу України розуміється особа, яка систематично здійснює діяльність, пов`язану із збиранням, одержанням, створенням, поширенням, зберіганням або іншим використанням інформації з метою її поширення на невизначене коло осіб через друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації, інформаційні агентства, мережу інтернет. Підтвердженням статусу журналіста або його належності до засобу масової інформації є редакційне або службове посвідчення чи інший документ, виданий засобом масової інформації, його редакцією або професійною чи творчою спілкою журналістів.

Що стосується терміну «засоби масової інформації», то він також регламентований положеннями Закону України від 16.11.1992 № 2782-XII, Закону України від 23.09.1997 № 540/97-ВР, Закону СРСР від 12.06.1990 № 1552-I.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 16.11.1992 № 2782-XII під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію.

Закон України від 23.09.1997 № 540/97-ВР диференціює термін «засіб масової інформації» на державний засіб масової інформації та комунальний засіб масової інформації.

У ст. 2 вказаного нормативно-правового акту законодавець регламентував, що до державного засобу масової інформації відноситься: 1) державна теле- і радіомовна організація (стаття 12 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»); 2) державне інформаційне агентство (статті 7 і 8 Закону України «Про інформаційні агентства»).

У свою чергу, комунальний засіб масової інформації - це аудіовізуальний (електронний) засіб масової інформації, створений органом місцевого самоврядування або органом місцевого самоврядування спільно з місцевою державною адміністрацією як засновником (співзасновником) на базі чи за участю комунальної власності та відповідного фінансування з місцевого бюджету і статутом (програмними цілями, програмною концепцією) редакції (юридичної особи) якого передбачається, зокрема, інформування громадян про діяльність цього органу та вищих органів державної влади.

Залежно від своєї тематичної спрямованості засоби масової інформації у Законі України від 23.09.1997 № 540/97-ВР поділяються на засоби масової інформації рекламного характеру та еротичного характеру.

Натомість, в Законі СРСР від 12.06.1990 № 1552-I законодавець під засобами масової інформації розуміє газети, журнали, теле- і радіопрограми, кінодокументалістику, інші періодичні форми публічного розповсюдження масової інформації.

У контексті оцінки спірних правовідносин суд вважає за доцільне звернутись до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 10.03.2019 по справі № 855/64/19 (головуючий - суддя Смокович М.І., судді: Бевзенко В.М., Данилевич Н.А., № в Єдиному державному реєстрі судових рішень 80332810).

Так, суд касаційної інстанції, переглядаючи справу за позовом кандидата на пост Президента України ОСОБА_3 до кандидата на пост Президента України ОСОБА_4, за участю третіх осіб: Адміністрації Президента України, Центральної виборчої комісії, про визнання повідомлення на Офіційному Інтернет-представництві Президента України ОСОБА_4 (Адміністрації Президента України) передвиборною агітацією, зобов`язання кандидата на пост Президента України ОСОБА_4 здійснити дії, передбачені законодавством, що регулює організацію та порядок проведення виборів Президента України (здійснити оплату вчиненої передвиборної агітації за рахунок особистого виборчого фонду), зобов`язання суб`єкта оскарження утриматися від вчинення певних дій (фінансування передвиборної агітації за рахунок бюджетних коштів), акцентував увагу на відсутності в Україні належного нормативно-правового регулювання суспільних відносин щодо створення (реєстрації) та функціонування засобів масової інформації у мережі Інтернет.

При цьому, загальний аналіз законодавства України, в тому числі законів України від 05.03.1999 № 474-XIV «Про вибори Президента України», від 18.11.2003 № 1280-IV «Про телекомунікації», від 21.12.1993 № 3759-XII «Про телебачення і радіомовлення», від 03.07.1996 № 270/96-ВР «Про рекламу» тощо дає підстави для висновку про непоширення на Інтернет-ЗМІ, а так само будь-які веб-сайти у мережі Інтернет дії поняття «аудіовізуальний (електронний) засіб масової інформації».

Незважаючи на споріднену спрямованість із класичними (телевізійними, радіо тощо) засобами масової інформації та ефективність подання інформації для цільової аудиторії, відсутність нормативного врегулювання діяльності у мережі Інтернет унеможливлює ототожнення будь-якого веб-сайту, зокрема інформаційної чи офіційної сторінки органу державної влади, із засобом масової інформації (крім випадку, коли веб-сайт зареєстрований у встановленому законом порядку як засіб масової інформації).

Суд вважає за можливе екстраполювати висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 10.03.2019 по справі № 855/64/19, на досліджувані правовідносини.

Таким чином, оскільки член Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» ОСОБА_1 розміщує власні авторські матеріали не у класичних засобах масової інформації або в інформаційних агентствах, а в мережі Інтернет (зокрема, на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 а також приймаючи до уваги той факт, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_1 трудових або договірних взаємовідносин саме з засобом масової інформації, суд презюмує, що останній не підпадає під юридичну категорію «журналіст».

Стосовно представленої позивачем на підтверджування статусу ОСОБА_1 як журналіста прес-картки, виданої Громадською організацією «Медіавізія» (а.с.91) суд вважає за необхідне зазначити, що даний документ не є належним документальним підтвердженням статусу останнього як журналіста з огляду на неприналежність Громадської організації «Медіавізія» до засобів масової інформації.

Такий висновок додатково обґрунтовується тим, що в Україні діє Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності на підставі Положення про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності (далі - Положення), затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 21.06.2007 № 412/5 «Про затвердження Положення про Державний реєстр друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності» та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.06.2007 за № 689/13956. В даному Державному реєстрі інформація про ГО «Медіавізія» або «Наші Гроші. Запоріжжя» не значиться.

З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав достатніх та переконливих доказів на підтвердження факту порушення прав, свобод та інтересів членів Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» оскаржуваними діями відповідача як суб`єкта владних повноважень. Відтак, на переконання суду, у позивача відсутній законний інтерес (матеріально-правова заінтересованість) на звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Також, з метою дотримання основних засад (принципів) адміністративного судочинства, суд у контексті оцінки спірних правовідносин вважає за необхідне встановити, чи мала місце з боку відповідача подія не допуску представників засобів масової інформації на другу позачергову сесію Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020.

Так, законодавець регламентував гарантії діяльності засобів масової інформації та журналістів, зокрема, у статті 25 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII, відповідно до ч. 2 якої журналіст має право безперешкодно відвідувати приміщення суб`єктів владних повноважень, відкриті заходи, які ними проводяться, та бути особисто прийнятим у розумні строки їх посадовими і службовими особами, крім випадків, визначених законодавством.

Поряд із цим, за приписами ч. 4 ст. 25 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII після пред`явлення документа, що засвідчує його професійну належність, працівник засобу масової інформації має право збирати інформацію в районах стихійного лиха, катастроф, у місцях аварій, масових безпорядків, воєнних дій та на територіях, де оголошено надзвичайний стан, надзвичайну ситуацію або вжиті адміністративні та медико-санітарні заходи (карантин), крім випадків, передбачених законом.

Отже, вбачається, що для безперешкодного відвідування засідань колегіальних органів місцевого самоврядування відповідний журналіст або представник засобу масової інформації має пред`явити уповноваженій особі документ, що засвідчує його професійну діяльність. Відтак, суд презюмує, що подія не допуску журналіста або представника засобу масової інформації буде мати місце у разі, якщо відповідні суб`єкти взаємовідносин вчинять активні послідовні дії, а саме: 1) журналіст або представник засобу масової інформації пред`явить уповноваженій особі колегіального органу місцевого самоврядування документ, що засвідчує його професійну діяльність; 2) уповноважена особа колегіального органу місцевого самоврядування після пред`явлення такого документа не допустить журналіста або представника засобу масової інформації на бажаний захід.

Виходячи з попередньо встановлених обставин, суд не розцінює дії відповідача щодо не передбачення участі або присутності представників засобів масової інформації та громадськості на другій позачерговій сесії Запорізької міської ради саме як не допуск останніх, оскільки у даному випадку буде відсутнє як таке цілеспрямоване волевиявлення з боку позивача на відвідування другої позачергової сесії Запорізької міської ради. Належних та достатніх доказів зворотнього представником позивача не було надано.

Що стосується представленого відповідачем нормативно-правового та фактологічного обґрунтування відзиву на позовну заяву в частині карантинних обмежень як підстави для розміщення на офіційному веб-сайті інформації про проведення другої позачергової сесії Запорізької міської ради без передбачення участі, зокрема, представників засобів масової інформації (маються на увазі, зокрема, постанова КМУ від 11.03.2020 № 211 та протоколи місцевої комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій м. Запоріжжя від 16.03.2020 № 07 та від 23.03.2020 № 09), суд вважає за необхідне зазначити таке.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.05.2020 по справі № 821/950/18 зауважив, що згідно з ч. 1 ст. 2 та ст. 3 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон України від 21.05.1997 № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад. Будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР гласність, тобто політика максимальної відкритості, визначається як один з основних принципів місцевого самоврядування.

Частиною 17 ст. 46 цього ж нормативно-правового акту визначено, що сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством, і порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону.

Таким чином, як наголосив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, обмеження щодо доступу журналістів до засідань місцевої ради можуть бути передбачені тільки законами України (позов ОСОБА_1 до Херсонської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, № в Єдиному державному реєстрі судових рішень 89112034).

Аналогічний за своїм змістом правозастосовний висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.01.2020 по справі № 461/2034/17 (позов Громадської організації «Розвиток Громади» до Львівської міської ради про визнання нечинними окремих положень рішення, № в Єдиному державному реєстрі судових рішень 87297711).

Екстраполюючи наведені вище правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на досліджувані правовідносини, виходячи з того, що законодавець під час запровадження в Україні карантинних обмежень не приймав законів, спрямованих на обмеження доступу журналістів до засідань колегіальних органів виконавчої влади, суд критично оцінює доводи відповідача у відповідній частині відзиву на позовну заяву.

Поряд із цим, наведені вище обставини у їх сукупності (відсутність у члена Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» матеріально-правової заінтересованості з огляду на недоведеність наявності у позивача статусу професійного журналіста та існування трудових чи інших договірних взаємовідносин останнього з засобами масової інформації; відсутність документального підтвердження не допуску позивача на другу позачергову сесію Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020), на переконання суду, не свідчать про вжиття відповідачем протиправних дій щодо не допуску представників засобів масової інформації на другу позачергову сесію Запорізької міської ради, що відбулась 21.12.2020.

Крім того, враховуючи висновки суду щодо попередньо проаналізованої частини позову, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача зупинити перешкоджання журналістській діяльності також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, не надано достатніх та переконливих доказів на обґрунтування правомірності заявлених позовних вимог та не наведено доводів, які б дозволили відступити від позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постановах від 12.06.2018 по адміністративній справі № 826/4406/16, від 28.05.2020 по адміністративній справі № 640/11643/19 та від 10.03.2019 по справі № 855/64/19, а також від позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 24.09.2020 по справі № 460/2174/15.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач надав докази на спростування всіх обставин, якими позивач обґрунтував позовні вимоги.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим, а такому у його задоволенні слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, підстави для присудження на користь позивача понесених судових витрат відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 - 10, 14, 90, 139, 143, 241 - 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову Громадської організації «Бюро демократичних ініціатив» (, юридична адреса: 69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, буд. 3, кв. 83, адреса для листування: 69005, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, буд. 8, кв. 43) до Запорізької міської ради (, 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 206) про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання суб`єкта владних повноважень утриматись від вчинення певних дій.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 29.04.2021.

Суддя І.В.Садовий