Справа № 640/18961/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року, суддя Клименчук Н.М., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Анвітрейд" до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, наказу,-

У С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Анвітрейд" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків ДПС, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 23.09.2019 №, визнати протиправним та нечинним наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 29.08.2019 №9.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства в ході здійснення господарських операцій із ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс" не відповідають фактичним обставинам справи. Також позива посилався на реальність господарських операцій з даними контрагентами у періоді, що перевірявся та, що зазначені товариства є покупцями та за результатами здійснених господарських операцій позивачем нараховано та сплачено грошове зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість. Однак, відповідачем, не зменшуючи грошове зобов`язання позивача з податку на додану вартість, додатково нараховано грошове зобов`язання з податку на прибуток, посилаючись на необхідність відображення суми отриманого доходу не у складі валового доходу, а в складі інших доходів. Позивач вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та просить його скасувати.

Окрім того, позивачем зазначено, що наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 29.08.2019 №9 "Про початок діяльності Офісу великих платників податків ДПС" видано до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 25.09.2019 №846, якою визначено, що територіальні органи ДПС є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів ДФС, а тому такий наказ є протиправним.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків ДПС від 23.09.2019 №. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.09.2019 № відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання представника податкового органу, зазначеного в апеляційній скарзі на додаткове рішення, а саме про заміну Офісу великих платників податків ДПС () на Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з велики платниками податків (), оскільки відсутні відповідні правові підстави.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 77.4 статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Анвітрейд" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 16.07.2015 по 31.03.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 16.07.2015 по 31.03.2018.

За результатами перевірки складено акт №2484/28-10-14-01-02/39898416 від 21.08.2019, згідно висновків якого відповідачем встановлено порушення позивачем вимог підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України та пункт 5 П(С)БО 15 "Доходи", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290 в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 1006601 грн.

Позивачем подано заперечення на акт перевірки, за результатом розгляду якого відповідачем висновки акта залишено без змін, про що повідомлено листом від 18.09.2019 №1810/10/28-10-05-01-02.

На підставі акта перевірки Офісом великих платників податків ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення № від 23.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1258251,00 грн, в тому числі 1006601,00 грн основного платежу та 251650,00 грн штрафних (фінансових) санкцій.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Приписи п. 135.1 ст. 135 ПК України визначають, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

За правилами п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов`язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІУ (надалі - Закон №996-ХІУ), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону №996-ХІУ, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІУ, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV).

Отже, з вищезазначеної норм закону слідує, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу п. 198.6 ст. 198 ПК).

За змістом п.200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст.3 ГК України).

Згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до акту перевірки контролюючим органом встановлено взаємовідносини позивача із контрагентами-покупцями ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс", які мають ознаки "ризиковості".

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ "Анвітрейд" та ТОВ "Одрік" укладено договір поставки нафтопродуктів від 20.12.2016 №АТ-311/К, на виконання якого позивачем реалізовано покупцю дизельне паливо.

Також між ТОВ "Анвітрейд" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс" укладено договір поставки нафтопродуктів від 18.08.2016 №АТ-112/К, на виконання якого позивачем реалізовано покупцю дизельне паливо.

На підтвердження реальності вказаних господарських операцій позивачем надано копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, заявок на налив (видачу) нафтопродукту на естакаді авто наливного пункту, довіреностей на отримання нафтопродуктів.

Оплату нафтопродуктів здійснено у безготівковій формі, на підтвердження чого позивачем надано копії платіжних доручень та банківських виписок.

Представниками ТОВ "Анвітрейд" вказано на те, що нафтопродукти вказаним покупцям відвантажено з резервуарів дочірнього підприємства "Прикарпатзахідтранс" південно-західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів, з яким позивачем укладено договір про надання послуг зберігання нафтопродуктів від 06.06.2016 №0606-01/01, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відвантаження (налив) нафтопродуктів здійснено Товариством з обмеженою відповідальністю "Ясунь транс 27", з яким позивачем укладено договори про надання послуг з наливу (відвантаження) нафтопродуктів в автоцистерни від 06.07.2017 №14/2016, від 23.09.2016 №44-1/2016.

На підтвердження реальності здійснення спірних господарських операцій позивачем надано копію договорів купівлі-продажу від 21.06.2016 №WG52, від 25.08.2016 №WG68, від 10.01.2017 №WG130 укладених позивачем із Wexler Global LP щодо імпорту нафтопродуктів, вантажних транспортних накладних на підтвердження ввезення нафтопродуктів на територію України, декларацій про відповідність, інвойсів, паспортів якості, сертифікатів відповідності, актів прийому товарно-матеріальних цінностей, первинних документів щодо передачі нафтопродуктів на зберігання та щодо надання послуг наливу нафтопродуктів.

Відповідачем зазначено про відсутність реальності господарських операцій із контрагентами ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс", в обґрунтування чого посилався на наявність кримінальних проваджень №0002112 від 27.06.2017 та №0000016 від 30.01.2018, фігурантом яких є ТОВ "Одрік", за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 статті 205 Кримінального кодексу України, а також кримінального провадження №0000044, фігурантом якого є ТОВ "Ем Ті-Партнерс", за ознаками злочину, передбаченого частинами 1, 2 статті 205, частиною 3 статті 209, частинами 1, 3 статті 212 Кримінального кодексу України.

Також, відповідачем надано до матеріалів протокол допиту свідка від 07.02.2018, відповідно до якого Мельник А.М. (керівник ТОВ "Одрік"), яким повідомлено, що він не має відношення до реєстрації і фінансово-господарської діяльності ТОВ "Одрік" та працював на даному товаристві кур`єром.

Окрім того, відповідачем зазначено про наявність недоліків при оформленні первинних документів, складених при здійсненні господарських взаємовідносин позивача із вказаними контрагентами, зокрема, відсутність у товарно-транспортних накладних адрес контрагентів-покупців, яким постачались нафтопродукти, тощо.

Разом з тим, ТОВ "Анвітрейд" вказано на те, що за результатами господарських операцій щодо реалізації нафтопродуктів контрагентам-покупцям ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс" задекларовано податкове зобов`язання з податку на прибуток у звітних податкових деклараціях.

При цьому, відповідачем вказано про те, що отримані позивачем кошти від ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс" не пов`язано із постачанням товарів, а тому такі кошти є активом, який слід враховувати у складі інших доходів відповідного звітного періоду, однак ТОВ "Анвітрейд" задекларовано суму отриманих коштів у складі валового доходу.

Враховуючи те, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів відсутності реальності господарських операцій позивача із ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс", суд дійшов висновку про помилковість висновків контролюючого органу про отримання позивачем коштів від даних контрагентів не пов`язаних із веденням господарської діяльності та необхідності включення даних сум до складу інших доходів.

Крім того, як вказано позивачем, суми отриманого доходу від господарських операцій із ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс" відображено у бухгалтерській та податковій звітності, зокрема, нараховано грошове зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Колегія суддів зазначає, що з акта перевірки слідує, що контролюючим органом не здійснено коригування грошового зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість. При цьому, у розділі 3.1.2 акта перевірки "податок на додану вартість" Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби не вказано про надмірне нарахування позивачем суми податку на додану вартість за результатами взаємовідносин із ТОВ "Одрік" та ТОВ "Ем Ті-Партнерс".

Щодо посилання відповідача на припинення звітування перед податковими органами ТОВ "Одрік" з вересня 2017 та ТОВ "Ем Ті-Партнерз" з жовтня 2016 року суд зазначає, що з матеріалів справи слідує, що господарські взаємовідносини позивача із ТОВ "Одрік" здійснювались у період з грудня 2016 року по вересень 2017 року, а з ТОВ "Ем Ті-Партнерз" в серпні 2016 року. Таким чином, припинення подання даними контрагентами податкової звітності після завершення господарських операцій із позивачем не можу свідчити про сумнівність таких господарських операцій.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, наведені обставини свідчать про визнання контролюючим органом факту реальності здійснення господарських операцій позивача із вказаними контрагентами та правильність нарахування грошового зобов`язання з податку на додану вартість та, водночас, спростовують висновки відповідача про отримання коштів від вказаних контрагентів, що не пов`язані із постачанням товарів, тоді як в іншому випадку відповідачем мало бути зменшено грошове зобов`язання ТОВ "Анвітрейд" з податку на додану вартість.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що між ТОВ "Одрік" з вересня 2017 та ТОВ "Ем Ті-Партнерз" та позивачем дійсно склалися реальні господарсько-правові відносини, результатом яких став реальний рух активів, зміна майнового стану сторін, товар використано у господарській діяльності позивача, що підтверджується належно складеними первинними бухгалтерськими документами, до яких претензій у податкового органу не має, та отримано позитивний фінансовий результат від даної операції.

Колегія суддів бере до уваги, що за будь-яких умов оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Платних несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

При цьому для висновків про наявність порушень податкового законодавства в діях платника податків в обов`язковому порядку необхідно з`ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів.

Витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Також, відповідачем не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за вказаними договорами, узгодженості дій позивача з контрагентом з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників, а тому, твердження відповідача про відсутність реального характеру договорів, укладених між позивачем та його контрагентом, не є обґрунтованим та належним засобами доказування, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних угод інтересам держави не підкріплена відповідними доказами чи судовими рішеннями.

Враховуючи зазначене та те, що судом, в межах розгляду цієї адміністративної справи не встановлено ознак фіктивності чи нереальності укладених між позивачем та його контрагентами правочинів, необґрунтованими є висновки, викладені відповідачем в акті перевірки від 21.08.2019 № 2484/28-10-14-01-02/39898416 про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Як наслідок, неправомірними є оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача від 23.09.2019 №, що ґрунтується на зазначених висновках акту перевірки.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та нечинним наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 29.08.2019 року №9, то колегія суддів зазначає, що рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачем не оскаржується, а відповідач в апеляційній скарзі також погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 27 квітня 2021 року.