Справа № 400/2995/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/2995/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року, прийняте у складі суду судді Устинова І.А. в місті Миколаїв по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо не вжиття заходів для видачі ОСОБА_1 ордеру та зобов`язати видати позивачу спеціальний ордер на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 ..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що маючі всі підстави для реалізації свого права щодо приватизації кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 звернувшись з заявою до відповідача про прийняття рішення щодо видачі йому спеціального ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 . Проте, відповідач відмовив позивачу в наданні такого рішення з підстав того, що позивачем до заяви не надано спільного рішення адміністрації підприємства з профспілковим комітетом про надання жилої площі, не надано копії спеціального ордеру та відсутні відомості щодо правових підстав заселення позивача до вказаного гуртожитку. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, тому звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, що полягає у невидачі ОСОБА_1 спеціального ордеру на жилу площу в кімнаті АДРЕСА_1 . Зобов`язано Виконавчий комітет Миколаївської міської ради видати ОСОБА_1 спеціальний ордеру на жилу площу в кімнаті АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тим обставинам, що позивач не був заселений у встановленому законодавством порядку на ліжко-місце або в кімнату. Апелянт вказує, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, при цьому Акти про проживання, які складені представником ЖКП ММР «Бриз» не підтверджують законність заселення та проживання позивача у спірній кімнаті. Також апелянт вважає, що суд не може зобов`язати апелянта видати спеціальний ордер на жилу площу в кімнаті АДРЕСА_1 , адже вказане зобов`язання є втручанням в здійснення виконавчим комітетом Миколаївської міської ради дискреційних владних повноважень.

Крім того, апелянт зазначає, що в даному випадку позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного права на житло, а отже, цей позов подано для поновлення прав позивача у сфері житлових відносин. Апелянт вважає, що так як в даному випадку позивач звертається до суду за захистом порушеного цивільного права (права на житло), отже такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло. Таким чином, на думку апелянта, справа підлягає закриттю, оскільки не належить до розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.04.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва у справі №2/487/653 ухвалено рішення, яким зобов`язано Публічне акціонерне товариство Чорноморський суднобудівний завод» передати будівлю гуртожитку №2 за адресою: АДРЕСА_2 ( перейменована на АДРЕСА_3 у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва.

14.07.2017 року Миколаївською міською радою прийнято рішення за № 22/20 «Про надання дозволу на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку по АДРЕСА_2 .

Для реалізації права на приватизацію представником ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради була подана заява про необхідність прийняття рішення щодо видачі спеціального ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Листом від 11.06.2020 року в за №3151/020201-40/14/20 було повідомлено про неможливість вирішення питання по суті з посиланням на те, що до заяви не було додано копії спільного рішення адміністрації підприємства з профспілковим комітетом про надання жилої площі, копії спеціального ордеру та відсутні відомості щодо правових підстав заселення до гуртожитку по АДРЕСА_2 (а.с.12) .

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів для видачі ОСОБА_1 ордеру на жилу площу у кімнаті АДРЕСА_1 , позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 на передбачених Законом підставах був вселений до гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_2 та проживав в ньому більше п`яти років на умовах надання йому ліжко-місця, але з 01.04.2016 року був вселений до окремої житлової кімнати №68, де до даного часу проживає, а тому має право на одержання спеціального ордеру на вказане житлове приміщення.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04 грудня 2019 року (справа №338/290/17), у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду справи даної справи є протиправна бездіяльність відповідача, яка на думку позивача полягає у незабезпеченні реалізації його права щодо приватизації кімнати у гуртожитку по вул. Г.Гонгадзе, 26/2 в м. Миколаєві.

Разом з тим, правова позиція у правовідносинах щодо юрисдикції спорів, пов`язаних з поновленням порушеного права особи на отримання житла неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, а саме, у постановах від 18.04.2018 у справі №806/104/16, від 29.08.2018 у справі №488/1176/14-а, від 20.09.2018 у справі №815/2551/15, від 07.11.2018 у справі №358/460/16-ц, від 12.12.2018 у справі №685/1346/15-а, від 23.01.2019 у справі № 806/5217/15.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у цих справах сформувала правовий висновок у контексті подібних правовідносин, зазначивши, що, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані поновленням порушеного права особи отримати житло, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав, незалежно від участі у справі суб`єктів владних повноважень як відповідача.

Аналогічні висновки також містяться у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року (справа №440/1649/19) та відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб`єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами ЦПК України в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було помилково зроблено висновок про підсудність даної справи адміністративному суду, оскільки відповідний спір повинен вирішуватися за правилами цивільного судочинства місцевим районним судом.

Згідно п.1 ч. 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У відповідності до вимог ст. 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 319 КАС України передбачено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Частиною 3 ст. 319 КАС України встановлено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 238, 239, 292, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити позивачу, що протягом десяти днів з дня отримання повного тексту даної постанови він має право звернутись до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва