Справа № 240/8396/20
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/8396/20
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Липа В.А.
Суддя-доповідач - Франовська К.С.
22 квітня 2021 року

м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Франовської К.С.
суддів: Боровицького О. А. Курка О. П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 з такими вимогами :

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати при звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України у відповідності до п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати при звільненні у відповідності до п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати при звільненні у відповідності до п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати при звільненні у відповідності до п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , в якій проходила службу позивач. Військова частина НОМЕР_2 здійснила передачу документів правонаступнику, в тому числі і щодо заборгованості. Передані документи свідчать про те, що військова частина НОМЕР_2 не була зареєстрована у відділі соціального захисту населення Овруцької райдержадміністрації та не проводила соціальних виплат. Документів на підтвердження статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та щодо заборгованості по компенсаційних виплатах до військової частини НОМЕР_1 не передавалось. Враховуючи наведене, позивачу наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.11.2019 року №263 нарахована вихідна допомога в розмірі середньомісячної зарплати в сумі 9401,74 грн., яка їй виплачена 29.11.2019 р. Відтак, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів ч.4 ст.229 КАС України якщо згідно положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановив суд, ОСОБА_1 має статус особи з інвалідністю Ш групи і є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_3 , що видане Житомирською облдержадміністрацією 25 липня 2019 року (а.с.6).

Як вбачається з копії трудової книжки, ОСОБА_1 з 19 серпня 2019 року по 28 листопада 2019 року працювала бухгалтером у військовій частині НОМЕР_2 ( до призначення штатного працівника) та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.11.2019 №263 була звільнена з 28 листопада 2019 року у зв`язку із розформуванням військової частини НОМЕР_2 згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 13 вересня 2019 року №Д-322/1/7дек відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Згідно наказу №263 ОСОБА_1 28.11.2019 виплачено вихідну допомогу в сумі 9401,74 грн. (середньомісячна зарплата).

Не погоджуючись з розміром вихідної допомоги, позивач звернулась до Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати при звільненні у відповідності до п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Оскільки відповідь на звернення позивач не отримала, вона звернулась до командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України із скаргою на протиправні дії військової частини НОМЕР_1 .

У відповідь на звернення Командувач Десантно-штурмових військ Збройних Сил України листом №52 від 05.02.2020 повідомив ОСОБА_1 про правомірність дій Військової частини НОМЕР_1 , оскільки документи щодо підтвердження статусу постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та заборгованість по компенсаційних виплатах військовою частиною НОМЕР_2 до Військової частини НОМЕР_1 не передавались, а тому відсутні підстави для виплати допомоги у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати належної їй допомоги, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, має право на отримання допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, оскільки була звільнена на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_2 .

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до пункту 7 частини 1 статті 20 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) у разі вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати.

У свою чергу, пунктом 1 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 (далі - Порядок № 936), визначено механізм використання, обліку, звітності і контролю за використанням коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником яких є Мінсоцполітики.

Водночас, пунктом 2 Порядку № 936 передбачено, що розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за програмами є структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад, Фонд соціального захисту інвалідів.

Виплата допомоги у трикратному розмірі середньомісячної заробітної плати у разі вивільнення працівників у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а також збереження за їх бажанням посадового окладу, тарифної ставки (окладу) на новому місці роботи відповідно до пункту 7 частини першої статті 20, пункту 1 частини першої статті 21, пункту 1 частини першої статті 22 Закону № 796, проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад (далі - уповноважений орган) за місцем фактичного проживання (перебування) працюючих та непрацюючих громадян, у тому числі пенсіонерів, працюючим і непрацюючим громадянам і пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших органів, громадянам, що провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що провадять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи (підпункт 6 пункту 4 Порядку № 936).

З аналізу вказаного пункту Порядку № 936 вбачається, що виплата громадянам, віднесеним до постраждалих від Чорнобильської катастрофи 1,2 категорій, допомоги у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, у разі вивільнення останніх, проводиться саме Управліннями праці та соціального захисту населення.

Згідно із пунктом 5 Порядку № 936 соціальні виплати, доплати (види допомоги), передбачені підпунктами 6-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та фізичними особами - підприємцями (далі - підприємства) відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

При цьому, пунктом 6 Порядку № 936 передбачено, зокрема, що до 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги.

У свою чергу, уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Казначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків, що провадяться в установленому законодавством порядку.

Отже, встановивши, що позивач має спеціальний статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та відповідно до встановленої 1 категорії має особливі соціальні гарантії, передбачені п. 7 ст. 20 Закону № 796-ХІІ - у разі вивільнення у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією право на отримання допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, суд дійшов обґрунтованого висновку, що право ОСОБА_1 на отримання допомоги в розмірі трикратної середньомісячної зарплати є порушеним.

Колегія суддів при цьому зауважує, що недоліки в роботі військової частини НОМЕР_2 щодо заповнення особової картки працівника форми П-2, що затверджена спільним наказом Держкомстату та Міністерства оборони України «Про затвердження типової форми первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника» від 25 грудня 2009 р. № 495/656 і яка є обов`язковою і заповнюється працівником відділу кадрів (управління персоналом) на підставі особистих документів працівника, а відтак, необізнаність роботодавця про статус найманого працівника та право на компенсаційні виплати, а так само неприйняття мір до реєстрації бюджетної установи в уповноваженому органі для отримання компенсацій виплачених сум, на право отримання працівником передбачених законом пільг та компенсацій саме від роботодавця, не впливає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» від 26.09.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (пункти 52-53).

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Звідси, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у вказаних спосіб.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 22 квітня 2021 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.