Справа № 260/4361/20
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2021 року м. Ужгород№ 260/4361/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадження в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №-2615 від 28 лютого 2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він володіє на праві власності нерухомим майном (нежитловий будинок) в м. Києві, що розташоване на земельній ділянці та використовується для господарської діяльності здачі в оренду. 28 лютого 2020 року відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення, яким визначив суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб», що підлягає сплаті позивачем. Вказане податкове повідомлення-рішення вважає протиправним з огляду на те, що він перебуває на спрощеній системі оподаткування та являється платником єдиного податку, а тому за нормами Податкового кодексу України звільняється від обов`язку нарахування, сплати земельного податку. Хоча внесеними до Податкового кодексу України змінами від 16.01.2020 вказана пільга для платників єдиного податку була скасована, однак зазначені зміни набули чинності з 01 липня 2020 року, а тому не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли раніше.

12 січня 2021 року відповідач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зазначив, що згідно з нормами чинного законодавства з моменту набуття права власності на житловий будинок у набувача виникає право на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, а з ним і обов`язок сплачувати земельний податок. Вважає, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкт господарювання від обов`язку виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, а тільки запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати. Звертає увагу суду на те, що норми Цивільного кодексу України не вирізняють такий суб`єкт права власності як фізична особа-підприємець, а тому така не є платником земельного податку за нежитлове приміщення.

25 січня 2021 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується. Зокрема, повторно наголошує на тому, що нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці, використовується позивачем виключно в межах здійснення господарської діяльності. З огляду на що вважає безпідставними посилання відповідача на окремі постанови Верховного Суду, оскільки в таких користувачі земельних ділянок не використовували такі для господарської діяльності. Окрім того, звертає увагу суду на помилковості наведеного відповідачем розрахунку суми земельного податку, оскільки такий, всупереч законодавчим нормам, проведено на підставі бази даних ПК «Кадастр», що суперечить положенням п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, та виходячи з невірної площі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 10 грудня 1999 року проведену державну реєстрацію суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Серед обраних виді діяльності значиться надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку №990440 від 17.05.2012, ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування та обрав 2 групу платників єдиного податку.

У власності ОСОБА_1 перебуває нежитловий будинок площею 295,5 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що засвідчується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не заперечується сторонами.

Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, кадастровий номер :90:138:0028, площею 0,0936 га, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Таке нежитлове приміщення використовується ОСОБА_1 в межах здійснення господарської діяльності шляхом передачі в оренду третім особам на підставі укладених договорів, копії яких долучені до матеріалів справи.

Вказані обставини сторонами не заперечуються та не є предметом доказування.

28 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС у м. Києві (далі ГУ ДПС у м. Києві) на підставі п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №-2615, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Земельний податок з фізичних осіб» за 2020 рік у розмірі 46554,66 грн.

Вважаючи прийняте контролюючим органом податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства України, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України №2755-VI 02.12.2010 р. (далі ПК України) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельний податок в розумінні норм пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України є обов`язковим платежем, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

В розумінні норм п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 ПК України).

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п. 287.6 ст. 287 ПК України).

Зазначені положення податкового законодавства кореспондуються також з нормами ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України №2768-III від 25.10.2001 р., якими передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 Земельного кодексу України).

Отже, з проведеного правового аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що з момент державної реєстрації права власності не нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в ОСОБА_1 виникло право користування земельною ділянкою, розташованою під такою, а отже, й обов`язок сплачувати земельний податок за таку.

Спірні правовідносини виникли з приводу правомірності нарахування земельного податку землекористувачу, що являється фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Згідно п. 269.2 ст. 269 ПК України особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу, що регламентує порядок функціонування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

Так, в обґрунтування протиправності спірного податкового повідомлення-рішення позивач посилається на положення п. 297.1 ст. 297 ПК України та вважає, що факт передачі в оренду в межах провадження господарської діяльності належного йому на праві власності нежитлового приміщення, що розташоване на спірній земельній ділянці, є підставою для звільнення його від обов`язку сплачувати земельний податок.

Однак суд не може погодитися з таким твердження позивача з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 297.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, в тому числі, з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 ст. 297 ПК України, а тільки запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Виключною умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Разом з тим, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Суд вважає, що правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року у справі № 21-2352а15 (№ 826/14703/13-а), який в подальшому був підтриманий і Верховним Судом у постановах від 15 лютого 2019 року у справі №826/9948/16), від 09 квітня 2019 року у справі №826/12960/16, від 21 травня 2020 року у справі №826/10983/18, від 05 лютого 2021 року у справі №826/16051/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, факт надання ОСОБА_1 нежилих приміщень в оренду не вважається використанням спірної земельної ділянки у господарській діяльності, а тому і не є підставою для звільнення від сплати земельного податку.

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

При цьому базою оподаткування згідно п. 271.1 ст. 271 ПК України є: 1) нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; 2) площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Згідно положень п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Земельного кодексу України, державний земельний кадастр це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (ст. 194 Земельного кодексу України).

Отже, контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Відповідно до п. 4 Порядку подання інформації про платників податків, об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, для забезпечення ведення їх обліку, а також обчислення та справляння податків і зборів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2011 №1386, Держгеокадастр та Мін`юст подають щомісяця до 10 числа, а також на запит територіального органу ДФС за місцезнаходженням земельної ділянки або ДФС інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю та єдиного податку, в тому числі: Держгеокадастр про земельні ділянки, зокрема про кадастровий номер земельної ділянки, дату реєстрації у Державному земельному кадастрі, дату державної реєстрації земельної ділянки (відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою чи договору оренди), площу відповідно до правовстановлюючих документів, цільове призначення та місце розташування земельної ділянки, дату та значення нормативної грошової оцінки, частку кожного із співвласників земельної ділянки (у разі коли земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності), а також про землевласників або землекористувачів, зокрема найменування та місцезнаходження або прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання землевласника або землекористувача.

Отже, для реалізації контролюючим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів.

Вказані висновки сформовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 13 червня 2019 року у справі №820/5042/16, від 18 жовтня 2019 року у справі №826/8361/18.

З прийнятого контролюючим органом податкового повідомлення-рішення №-2615 від 28.02.2020 неможливо встановити показники, що враховувалися при нарахуванні ОСОБА_1 податкового зобов`язання із земельного податку за 2020 рік.

Разом з тим, в надісланому до суду відзиві відповідач навів розрахунок суми спірних податкових зобов`язань, з якого вбачається, що при нарахуванні таких ГУ ДПС у м. Києві виходило з площі земельної ділянки 1070,00 м2, наявної в ПК «Кадастр». Разом з тим, як вбачається з долученої до матеріалів справи копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :90:138:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площа такої складає 0,0936 га.

Отже, суд вважає, що ГУ ДПС у м. Києві проведено нарахування ОСОБА_1 податкового зобов`язання із земельного податку з порушенням вимог податкового законодавства, оскільки таке не ґрунтується на відомостях, передбачених п. 286.1 ст. 286 ПК України.

Згідно ч. 2. ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційно закріплений принцип законності також міститься і в п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України, згідно з яким, посадові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідності до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, в супереч вищезазначеного, не доведено належними та допустимими доказами правильність нарахованої до сплати суми земельного податку, оскільки наведений у відзиві детальний розрахунок не підтверджений будь-якою доказовою базою.

Суд не вважає таким доказом долучену до відзиву незавірену копію «витягу з бази даних ПК «Кадастр» по фізичних особах на 31.05.2018», оскільки така не відповідає вимогам ст. 94 КАС України. Жодних ознак, які б дозволили ідентифікувати аутентичність таблиці під назвою «Витяг з бази даних ПК «Кадастр» по фізичних особах на 31.05.2018» та її виготовлення саме з бази даних ПК «Кадастр», такий документ не містить. Більше того, зазначені в ньому відомості датуються 31.05.2018, в той час як податкове зобов`язання із земельного податку нараховано за 2020 рік.

Натомість позивачем на спростування правильності визначення контролюючим органом бази оподаткування надано докази суперечності між площею земельної ділянки, з якої виходив контролюючий орган при прийнятті оскарженого податкового повідомлення-рішення, та відомостями, зазначеними у Державному земельному кадастрі.

Суд вважає, що неправильність нарахування суми податкового зобов`язання свідчить про протиправності податкового повідомлення-рішення, яким таке було визначено.

В свою чергу до повноважень суду не віднесено обов`язки щодо нарахування сум податків, оскільки такі повинні здійснюватися контролюючим органом на підставі визначеного переліку вихідних даних, що надаються уповноваженими органами, та які безпосередньо впливають на правильність кінцевого результату.

Отже, зважаючи на недоведеність обґрунтованості застосування конкретних показників, а також помилковість розрахунків контролюючого органу щодо розміру земельного податку, суд дійшов висновку про необхідність скасування оскарженого податкового повідомлення-рішення №-2615 від 28.02.2020 в повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, враховуючи законодавчі норми, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 243, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №-2615 від 28 лютого 2020 року.

3. Стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань 840,80 гривень (Вісімсот сорок гривень 80 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарг всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

СуддяР.О. Ващилін