Справа № 300/59/20
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 квітня 2021 року

Київ

справа №300/59/20

адміністративне провадження №К/9901/30870/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів Губської О.А., Жука А.В.,

розглянув в порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року (колегія суддів у складі головуючого судді Хобор Р.Б., суддів: Затолочного В.С., Сеника Р.П.)

в справі №300/59/20

за позовом ОСОБА_1

до держави Україна в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області,

третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

про стягнення шкоди.

I. ПРОЦЕДУРА

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив суд стягнути з Державного бюджету шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним шляхом списання з відповідного рахунку управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області 99904,09 грн.

2. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року позов задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 99904,09 грн шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

3. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

4. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

5. Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 як суддя у відставці отримує довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

7. Згідно з листом управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську розмір стягнутого податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року становить 99904,09 грн.

8. Так, орган Пенсійного фонду, керуючись абзацом першим підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, у період з серпня 2015 року по лютий 2018 року включно, з щомісячного довічного грошового утримання позивача утримав податок на доходи фізичних осіб та військовий збір в загальному розмірі 99904,09 грн.

9. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

10. ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та до управління Державної казначейської служби в м. Івано-Франківську з проханням добровільно повернути незаконно стягнуті 99904,09 грн.

11. Листом управління Державної казначейської служби в м. Івано-Франківську заяву позивача, у зв`язку з неможливістю виконання, повернуто без виконання.

12. Позивач, вважаючи, що йому завдано збитки законом, який визнано неконституційним, звернувся до суду з цим позовом.

III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.

13. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв`язку з дією вказаних норм мало місце з серпня 2015 року по лютий 2018 року. Таким чином, ОСОБА_1 недоотримав належні йому виплати в розмірі 99904,09 грн саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена а порядку статті 152 Конституції України, статей 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

14. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених статтею 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

15. Також суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» порушено право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі, визначеному законодавством на дату виникнення такого права.

16. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що Цивільний кодекс України визнає, що особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

17. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, з тих підстав, що на момент утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору із довічного грошового утримання судді, державний орган діяв відповідно до правових норм, які були чинними і закріплювали відповідне право державного органу так діяти, а тому його дії чи рішення не можна визнати неправомірними, що є обов`язковою умовою для застосування цієї норми.

18. Крім того на момент, коли з довічного грошового утримання судді до державного бюджету відраховувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, діяли норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, які саме таким чином визначали цивільне право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, а тому суд дійшов висновку, що підстав говорити про те, що відповідне цивільне право позивача було порушене, немає.

19. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що чинним законодавством України не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

20. ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції вважає його незаконним, натомість правильним уважає рішення суду першої інстанції.

21. Зазначає, серед іншого, що визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними чинності з мотивів ухвалення Рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року свідчить про незаконне утримання коштів з його щомісячного грошового утримання за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року, а його порушене право підлягає захисту шляхом компенсації відповідачем недоотриманих сум у порядку статті 152 Конституції України та статей 22, 1175 ЦК України за рахунок Державного бюджету України.

22. На думку позивача суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми зазначені норми матеріального права, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 22 ЦК України щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. При цьому ОСОБА_1 посилається на аналогічну правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16.

23. Також позивач стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» порушено його право на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

24. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не погоджується з нею та зазначає, зокрема, що оскільки положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсії набрали чинності 1 січня 2015 року і не визнані такими, що не відповідають Конституції України на момент виникнення спірних правовідносин, то управлінням Пенсійного фонду України правомірно здійснювались відповідні відрахування відповідно до чинного законодавства.

25. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області не погоджується з нею, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

26. Автор відзиву на касаційну скаргу повністю погоджується з мотивами оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції та наголошує, зокрема, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших осіб.

27. При цьому, звертає увагу відповідач, суд першої інстанції своїм рішенням стягнув кошти на відшкодування шкоди безпосередньо з Державного бюджету шляхом списання з відповідного рахунку Управління Державної казначейської служби України у місті Івано-Франківську Івано-Франківської області.

V. ПОЗИЦІЯ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

28. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.

29. Касаційне провадження в справі відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

30. Оскаржуючи рішення суду апеляційної інстанції з цієї підстави, позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16 та зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки, зроблені Верховним Судом України у вказаній справі, зокрема, щодо застосування положень статті 22 ЦК України.

31. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

32. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

33. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

34. Так, у справі №6-237цс16 позивач суддя у відставці звернувся до суду з позовом до територіального управління державної судової адміністрації України у Житомирській області, Державної казначейської служби України про стягнення упущеної вигоди.

35. Позивач посилався на те, що на підставі довідки, виданої територіальним управлінням державної судової адміністрації України у Житомирській області від 13 листопада 2009 року, органами Пенсійного фонду України було призначене щомісячне довічне утримання йому, як судді у відставці у розмірі меншому за той, на який він мав право у зв`язку з займаною адміністративною посадою голови суду. Такі дії відповідача в судовому порядку було визнано неправомірними, та зобов`язано видати нові довідки про заробітну плату.

На підставі нових довідок, виданих відповідачем, органами Пенсійного фонду України здійснено перерахунок недоотриманого позивачем щомісячного довічного грошового утримання. Проте, враховуючи, що перерахунок здійснено з часу звернення із заявою про проведення перерахунку, позивач посилаючись на статті 22, 1173 ЦК України, просив стягнути з територіального управління державної судової адміністрації України у Житомирській області упущену вигоду у розмірі 65072 грн 69 коп., яку він міг би отримати з 01 листопада 2009 року по 01 листопада 2014 року, якби відповідачем було видано довідку про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з посадового окладу голови суду. У подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути упущену вигоду у вигляді збитку, завданого органом державної влади. Тобто, завдані позивачеві збитки зумовлені протиправними діями органу державної влади.

36. Водночас у справі, що розглядається позивач звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, в якому просив суд стягнути з Державного бюджету шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним.

37. Підставою звернення до суду з цим позовом слугувало ухвалення Конституційним Судом України рішення №1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, відповідно до якого, в свою чергу, за період з серпня 2015 по лютий 2018 року щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 оподатковувалося податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Отже, за цей період позивачу завдано шкоду, яку він що оцінив в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 99904,09 грн. В цьому випадку завдані позивачеві збитки зумовлені визнанням неконституційними положень закону.

38. Отже, у порівнюваних справах різними є суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, підстави звернення до суду з відповідними позовами, обставини завдання позивачам шкоди, а також - нормативне регулювання спірних правовідносин і їх часові проміжки.

39. Таким чином, наведені відмінності порівнюваних справ свідчить про те, що правовідносини у них не є подібними.

40. Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній з цих справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновку суду апеляційної інстанції у цій справі та в наведеному скаржником судовому рішенні суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

41. До того ж за змістом пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України постанова Верховного Суду України, не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є підставою касаційного оскарження, передбаченого зазначеною нормою КАС України, тому суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості прийняти до уваги посилання скаржника в обґрунтування підстав касаційного оскарження на постанову Верховного Суду України.

42. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

43. За таких обставин, касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.

Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року в справі №300/59/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіМ.В. Білак О.А. Губська А.В. Жук