Справа № 120/4960/20-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4960/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Маслоід О.С.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

27 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 16.12.2019 року № 2-24458/15-19-СГ про відмову позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 16.12.2019 року № 2-24458/15-19-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 06.11.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та прийняти мотивоване рішення у формі наказу з урахуванням висновків суду, що містяться в рішенні. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що судом першої інстанції встановлено протиправність оскаржуваного наказу, а зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання не забезпечує захисту прав позивача. Отже, доцільним та ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позов в цій частині, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2019 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га із земель запасу (рілля) на території Деребчинської сільської ради за межами населеного пункту. До клопотання позивач додав копію паспорта та ідентифікаційного номера, викопіювання із чергового земельного кадастрового плану Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

За результатами розгляду клопотання відповідач прийняв наказ від 16.12.2019 року № 2-24458/15-19-СГ, яким відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Причиною відмови зазначено те, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах, розміщена на пасовищах, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватися для сінокосіння і випасання худоби. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приналежність запитуваної позивачем земельної ділянки до громадських пасовищ не підтверджено належними та допустимими доказами, тому відповідач без достатніх на те правових підстав відмовив у задоволенні клопотання позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржений позивачем наказ не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх передбачених нормами ст. 118 ЗК України умов для прийняття рішення про надання позивачу бажаного для нього дозволу.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі, якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17 та від 07.02.2019 в справі № 814/702/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту не забезпечує ефективного захисту порушених прав позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, при виборі способу захисту прав позивача, суд має враховувати ефективність такого захисту.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п. 36- 39).

При цьому Верховний Суд у постанові від 18 червня 2020 року у справі №802/1827/17-а зазначив про те, що застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні.

В такому разі суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника.

З матеріалів справи встановлено, що в оскаржуваному наказі від 16.12.2019 року № 2-24458/15-19-СГ (а.с.14) єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення - 01.03) відповідач зазначив невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: зазначена ділянка розміщена на пасовищах, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватися для сінокосіння і випасання худоби. Зазначено також, що виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформацією з Публічної кадастрової карти України землі у межах кадастрового кварталу :01:002, де розташована земельна ділянка, яку бажає отримати у власність позивач, мають цільове призначення 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) землі сільськогосподарського призначення; тип власності: не визначено.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що відповідач не надав доказів на підтвердження віднесення бажаної позивачем земельної ділянки до земель громадського пасовища.

Вказані обставини стали підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу від 16.12.2019 року № 2-24458/15-19-СГ.

В той же час рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року в цій частині учасниками справи не оскаржується.

Крім того, згідно з викопіюванням із чергового земельного кадастрового плану Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, долученим позивачем до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с.12) цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0101 - для ведення особистого селянського господарства.

У ч.7 ст.118 ЗК України передбачено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: прийняти рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу (якщо для цього є передбачені законом підстави).

Зважаючи на вищенаведене, оскільки позивач подав передбачені ч.6 ст.118 ЗК України документи, а судом встановлено протиправність підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, зазначеної в наказі від 16.12.2019 року № 2-24458/15-19-СГ, то колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян документації із землеустрою;

- погодження документації із землеустрою в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а отримання дозволу на виготовлення документації із землеустрою не є рішенням про надання її у власність.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області відповідає положенням ст.118 ЗК України та забезпечує ефективний захист порушених прав позивача від порушень з боку відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами.

Водночас, суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою та обрання іншого способу захисту порушеного права позивача, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в цій частині скасувати та задовольнити вказані позовні вимоги.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Ч.6 ст.139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ч.3 ст.139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією №N1BUF4227M від 17.09.2020 року (а.с.16). Відповідно до квитанції №0.0.9.1 від 20.12.2020 року за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції позивач сплатив судовий збір у розмірі 1261,20 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року стягнуто на користь ОСОБА_1 420,40 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного та висновків суду апеляційної інстанції по суті позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору в розмірі 1681,60 грн (1261,20 грн + 420,40 грн).

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії скасувати в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 06.11.2019 року та прийняти мотивоване рішення у формі наказу з урахуванням висновків суду, що містяться в рішенні.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м.Вінниця, 21027, ЄДРПОУ - 39767547) суму понесених судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1681,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня шістдесят копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 квітня 2021 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.