Справа № 380/5163/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5163/20 пров. № А/857/671/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Бурбан І.Б.;

від відповідача - Пашко Є.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській обл., третя особа без самостійних вимог на предмет спору Жуківська сільська рада Золочівського району Львівської обл., про визнання протиправним та скасування наказу щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Москаль Р.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17 год. 43 хв. 10.11.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 20.11.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

03.07.2020р. позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати відмову відповідача Головного управління /ГУ/ Держгеокадастру у Львівській обл., оформлену наказом № 13-2226/16-20-СГ від 17.02.2020р., у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Жуківської сільської ради Золочівського району Львівської обл., орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Жуківської сільської ради Золочівського району Львівської об., орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; понесені судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-4).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2020р. у задоволенні заявленого позову відмовлено за безпідставністю (а.с.79-86).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити (а.с.90-97).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. вона зверталася із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Жуківської сільської ради Золочівського району Львівської обл. за рахунок категорії земель запасу.

В якості графічних матеріалів надано викопіювання з Публічної кадастрової карти України, на якому місце розташування бажаної земельної ділянки площею 2,0 га для ОСГ відмічене шляхом проставлення відповідної відмітки на зареєстрованій в Державному земельному кадастрі земельній ділянці площею 37,3986 га (кадастровий номер :07:000:0249, цільове призначення: 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).

Вважає, що під час вирішення спору суд першої інстанції помилково покликався на постанови Верховного Суду від 23.10.2020р. та від 16.07.2020р., оскільки вони не є аналогічними з розглядуваною справою, так як у цих справах бажані до відведення земельні ділянки розташовані у межах сформованої земельної ділянки з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення, а не землі запасу (не сформовані), як у розглядуваній справі.

Відповідачем не конкретизовано, яким саме вимогам та яких законів, актів чи інших документів не відповідають місця розташування бажаної земельної ділянки.

На момент звернення з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № :07:000:0249 у власність була відсутня будь-яка інформація щодо реєстрації за третіми особами права власності чи права користування; відповідачем не надано доказів формування зазначеної земельної ділянки площею 37,3986 га та присвоєння їй кадастрового номеру.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України та мешкає в місті Львові, що підтверджується її паспортом (а.с.5-6).

27.01.2020р. ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Жуківської сільської ради Золочівського району Львівської обл. за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ :07:000:0249, до якого додала:

викопіювання з Публічної кадастрової карти України, на якому місце розташування бажаної земельної ділянки площею 2,0 га для ОСГ відмічене шляхом проставлення відповідної відмітки на зареєстрованій в Державному земельному кадастрі земельній ділянці площею 37,3986 га (кадастровий номер :07:000:0249, цільове призначення землі запасу) (а.с.38);

копії паспорта та картки фізичної особи-платника податків (а.с.34-37).

За результатами розгляду клопотання позивача відповідачем ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. прийнято наказ № 13-2226/16-20-СГ від 17.02.2020р., відповідно до якого ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Жуківської сільської ради Золочівського району, орієнтовною площею 2,0 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Підставою для прийняття наказу про відмову у наданні дозволу слугувало те, що земельна ділянка знаходиться в межах проінвентаризованого та зареєстрованого в ДЗК масиву (кадастровий номер: :07:000:0249 загальною площею 37,3986 га), поділ такої не проведено й відсутнє погодження Жуківської сільської ради (а.с.9).

При цьому, під час розгляду наведеного клопотання ГУ Держгеокадастру у Львівській обл. отримало відомості свого підрозділу (відділу у Золочівському районі) про те, що згідно поданого викопіювання бажана ОСОБА_1 земельна ділянка входить до складу земельної ділянки, утвореної шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :07:000:0249, розподіл якої не проведено (а.с.30-32).

Також відповідач звертався до Жуківської сільської ради Золочівського району Львівської обл. із запитом про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (а.с.39), про те відповідь на цей запит від органу місцевого самоврядування не надійшла.

Приймаючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відведення земельної ділянки шляхом розробки проекту відведення у бажаному для позивача місці є неможливим, оскільки в цій частині земної поверхні вже сформована та зареєстрована земельна ділянка.

Підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок є технічна документація із землеустрою щодо поділу земельних ділянок. Оскільки позивач фактично бажає отримати частину вже сформованої та зареєстрованої в ДЗК земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності (2,0 га із 37,3986 га), що має кадастровий номер, таке відведення можливе лише на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (як наслідок, розробка та затвердження такої технічної документації призведе до утворення двох нових ділянок площею 2,0 та 35,3986 га відповідно, з новими кадастровими номерами).

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом /ЗК/ України та Законом України «Про землеустрій».

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, громадянин/ка України вправі на підставі закону отримати безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара із земель державної/комунальної власності.

Частиною 4 ст.122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою зазначеної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно з частиною першою цієї статті громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 6 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами абз.1 ч.7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей ЗК України.

При цьому, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Таким чином, формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих ділянок, що, в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Частинами 9, 10 ст.79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою, регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування визначає Закон України «Про землеустрій».

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що:

проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом;

технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Згідно з ст.25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою є, зокрема: й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, є технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Згідно норм чинного законодавства, способами формування земельної ділянки, є, у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок), шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки.

На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже приписи ч.2 ст.79 ЗК України встановлюють, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.

Таким чином, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі № 802/1447/17а та від 23.10.2020р. у справі № 802/1535/17.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 має право на безоплатне набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га.

Із змісту клопотання позивача, поданого до ГУ Держгеокадастру у Львівській обл., слідує, що ОСОБА_1 просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, відмітивши місцезнаходження бажаної земельної ділянки площею 2,0 га в межах іншої земельної ділянки державної форми власності більшої площі 37,3986 га, що утворена шляхом інвентаризації земель державної форми власності сільськогосподарського призначення та зареєстрована в ДЗК з присвоєнням кадастрового номера :07:000:0249.

На момент звернення із зазначеним клопотанням, позивач була обізнана про ці обставини, оскільки вказала кадастровий номер земельної ділянки площею 37,3986 га у заявленому клопотанні як місце розташування бажаної для ведення особистого селянського господарства ділянки площею 2,0 га, а також додала до клопотання в якості графічних матеріалів викопіювання з Публічної кадастрової карти з відміткою про бажану земельну ділянку в межах описаної великої ділянки.

Проаналізувавши зазначені обставини і норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Проект землеустрою для відведення земельної ділянки із земель державної/комунальної власності є належним способом формування земельної ділянки за умови відсутності на цій частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта.

За фактичних обставин розглядуваної справи відведення земельної ділянки шляхом розробки проекту відведення у бажаному для ОСОБА_1 місці є неможливим, оскільки на цій частині земної поверхні вже сформована та зареєстрована земельна ділянка.

У разі задоволення клопотання заявниці (позивачки) відбудеться накладення земельних ділянок, а реєстрація ділянки меншої площі шляхом накладення («зверху») на частину сформованої та зареєстрованої земельної ділянки більшої площі суперечить закону.

Таким чином наказ ГУ Держгеокажастру у Львівській обл. про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є правомірним та ґрунтується на правильному застосуванні норм земельного законодавства.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок є технічна документація із землеустрою щодо поділу земельних ділянок.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 фактично бажає отримати частину вже сформованої та зареєстрованої в ДЗК земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності (2,0 га з 37,3986 га), що має кадастровий номер, таке відведення можливе лише на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Щодо тверджень апелянта про помилковість врахування судом першої інстанції постанов Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі № 802/1447/17а та від 23.10.2020р. у справі № 802/1535/17, оскільки вони не є аналогічними з розглядуваною справою, зокрема, стосуються питання щодо відведення земельних ділянок різної категорії, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційним судом у розглядуваних справах сформульовано висновки щодо процедури формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер і підстави її відведення із земель державної, комунальної власності, шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки, що має вагоме значення для правильного вирішення розглядуваного спору.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, неповноти дослідження обставин справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що не підлягає до задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат у розглядуваній справі є відсутніми.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2020р. в адміністративній справі № 380/5163/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Дата складення повного тексту судового рішення: 28.04.2021р.