Справа № 120/79/21-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 квітня 2021 р. Справа № 120/79/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 53 від 29.10.2020 року щодо відмови їй у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтею 263 КАС України.

26.01.2021 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. На думку відповідача рішенням № 53 від 29.10.2020 року позивачу обґрунтовано відмовлено у призначенні відповідної пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу.

Так, при обрахунку загального стажу роботи позивача не зараховано наступні періоди: період роботи позивача в колгоспі до досягнення нею 16-річного віку - фактично 20 та 22 здійснених нею вихододнів за 1980 та 1981 роки відповідно, оскільки вона не була членом даного колгоспу, що суперечить Типовому уставу колгоспу , затвердженому постановою ЦК КПРС і Радою Міністрів СРСР № 910 від 28.11.1969 року; періодів роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року, з огляду на відсутність на відтисках печаток, якими завірені відповідні записи, ідентифікаційних кодів підприємств.

Відтак, згідно наданих позивачкою документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, страховий стаж останньої, на думку відповідача, становить 17 років 7 місяців 17 днів, що недостатньо для призначення відповідної пенсії.

Відповідно до частини 2 статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами частин 2, 3 статті 263 КАС України розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи здійснюється судом у письмовому провадженні в строк не більше 30 днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 4 статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив наступне.

Встановлено, що позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із врахуванням статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 53 від 29.10.2020 року позивачу відмовлено в призначенні відповідної пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи для призначення пільгової пенсії, оскільки згідно з поданими документами страховий стаж позивача становить 17 років 7 місяців 17 днів, і його не достатньо для призначення пенсії за віком. При цьому додатково повідомлено, що до її страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі до досягнення нею 16-річного віку - фактично 20 та 22 здійснених нею вихододнів за 1980 та 1981 роки відповідно, оскільки вона не була членом даного колгоспу, що суперечить Типовому уставу колгоспу, затвердженому постановою ЦК КПРС і Радою Міністрів СРСР № 910 від 28.11.1969 року, періодів роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року, з огляду на відсутність на відтисках печаток, якими завірені відповідні записи, ідентифікаційних кодів підприємств.

Вважаючи таке рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії протиправним, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з Європейською соціальною хартією (переглянута) від 03.05.96 року, що ратифікована Законом України від 14.09.06 року № 137-V та набрала чинності для України з 01.02.07 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Абзацом 1 частини 2 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII від 28.02.1991 року (далі Закон № 796-XII).

При цьому, умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону № 796-XII.

Право на пенсію зі зниженням пенсійного віку, мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, зменшення віку розраховується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років (абзац 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII).

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини 1 статті 55 вказаного Закону, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

У свою чергу, частина 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон № 1058-IV) встановлено, що починаючи з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 27 років.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII та із врахуванням статті 26 Закону №1058-IV при призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на момент досягнення особою пенсійного віку необхідний страховий стаж, який повинен становити не менше 22 років, при розрахунку якого слід врахувати, що від 27 років необхідного страхового стажу передбаченого частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV віднімається 5 років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Як вже зазначалося, підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII слугував факт відсутності необхідного трудового стажу, зокрема 22 років, оскільки до її страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі до досягнення нею 16-річного віку - фактично 20 та 22 здійснених нею вихододнів за 1980 та 1981 роки відповідно та періодів роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року, з огляду на відсутність на відтисках печаток, якими завірені відповідні записи, ідентифікаційних кодів підприємств.

При цьому, слід відмітити, що відповідачем не заперечується право позивача на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV з урахуванням статті 55 Закону №796-XII за наявності необхідного трудового стажу (22 років), так як вона проживала (працювала) в зоні посиленого радіологічного контролю з 04.01.1987 року по 26.10.1996 року.

Оцінюючи висновки пенсійного органу щодо не зарахування позивачу до страхового стажу періодів її роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року, з огляду на відсутність на відтисках печаток, якими завірені відповідні записи, ідентифікаційних кодів підприємств, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 ( 301-93-п ) "Про трудові книжки працівників", та прийнятою відповідно до зазначеної постанови Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 року № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110.

Відповідно до пункту 1.1 вказаної Інструкції № 110 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться (пункт 2.2 Інструкції).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.4. Інструкції №110 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 2.27 визначено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Положеннями пункту 4 Постанови Кабінету міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року № 301 передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи наведені положення нормативно-правових актів, суд критично оцінює доводи відповідача, щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року, з огляду на відсутність на відтиску печатки код ЄДРПОУ підприємства, який є обов`язковим реквізитом, згідно п.7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 року № 118.

При цьому, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 року в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 року в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.

Також за висновками Верховного Суду (постанова від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а) підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що записи у трудовій книжці позивача, підтверджують її трудовий стаж в періоди роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року, який підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача.

Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, що зарахування до стажу періоду отримання позивачем матеріальної допомоги по безробіттю не передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Так, сам відповідач у спірному рішенні та відзиві на позовну заяву зазначає, що відповідно до положень статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується період одержання допомоги по безробіттю.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Проаналізувавши вказані положення суд дійшов висновку, що матеріальна допомога по безробіттю, отримана позивачем у період з 12.05.2003 року по 07.11.2003 року, є відповідною допомогою по безробіттю, яка згідно вимог статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", підлягає включенню до страхового стажу позивача.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що спірним рішенням до стажу позивача зараховано періоди її навчання у ВНЗ, здійснення догляду за дітьми до 3-річного віку та отримання допомоги по безробіттю, а тому, відповідно до вимог частини 2 статті 9 КАС України, оцінка їм не надається.

Оцінюючи висновки пенсійного органу щодо не зарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи в колгоспі до досягнення нею 16-річного віку - фактично 20 та 22 здійснених нею вихододнів за 1980 та 1981 роки відповідно суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Пунктом 3 Примірного Статуту колгоспу, прийнятого Третім Всесоюзним з`їздом колгоспників, затвердженим Постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року за N 910 було передбачено, що членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею приймати участь в колективному господарстві колгоспу. Прийом в члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу в присутності особи, що подала заяву. На кожного члена колгоспу ведеться "трудова книжка колгоспника" єдиного зразка.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 та архівних довідок, інформація про її прийом в члени колгоспу відсутня. Крім того, записи про працевлаштування позивача в колгоспі ім. Желюка села Тиманівка Тульчинського району трудова книжка теж не містить.

Разом з тим, статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пунктом 3 Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Дана позиція повністю узгоджується з практикою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, зокрема постановою від 27.02.2020 року у справі №645/5599/16-а (адміністративне провадження №К/9901/22639/18)

З матеріалів справи вбачається, що в трудовій книжці позивача відсутні записи за спірний період, а з дослідженої архівної довідки від 13.07.2020 року № 228, виданої Комунальною установою "Тульчинський районний трудовий архів", не можливо встановити періоди роботи в календарному обчисленні, оскільки не зазначено з якого по яке число місяця працювала позивач у відповідному колгоспі, також відсутні дані про нарахування страхових внесків на отриману нею заробітну плату.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає правомірною позицію відповідача про неможливість зарахування періоду роботи позивача в колгоспі до досягнення нею 16-річного віку - фактично 20 та 22 здійснених вихододнів за 1980 та 1981 роки до трудового стажу.

Не зважаючи на правомірність дій відповідача, щодо відмови в зарахуванні періоду роботи позивача в колгоспі до досягнення нею 16-річного віку - фактично 20 та 22 здійснених вихододнів за 1980 та 1981 роки до трудового стажу, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач не надав належної правової оцінки тим доказам, які надані позивачем для підтвердження стажу, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про неможливість врахування позивачу до страхового стажу періодів роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року.

А тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області № 53 від 29.10.2020 року про відмову в призначенні пенсії за віком не відповідає передбаченим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити позивачу пенсію за віком, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частина 3 статті 245 КАС України передбачає, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або Законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи дані трудової книжки позивача та висновки суду за наслідком розгляду справи, станом на момент звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області ОСОБА_1 мала трудовий стаж необхідний для призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне на підставі частини 3 статті 245 КАС України з метою відновлення прав, за захистом яких позивач звернулася до суду, зобов`язати відповідача призначити позивачу за її заявою пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з дня звернення з відповідною заявою.

У даному випадку, задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

За приписами вимог пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 53 від 29.10.2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з дня її звернення з заявою про призначення пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 16.12.1989 року по 31.10.1998 року, з 10.02.2000 року по 02.08.2000 року та з 07.08.2000 року по 29.09.2000 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Рішення в повному обсязі виготовлене: 27.04.2021 року, враховуючи терміни перебування головуючої судді у відпустці з 18.03.2021 року по 26.03.2021 року та тимчасову втрату її працездатності з 29.03.2021 року по 16.04.2021 року.

Суддя Чернюк Алла Юріївна