Справа № 520/2642/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

26 квітня 2021 р. справа № 520/2642/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), третя особа: Військова частина - Польова пошта НОМЕР_5 Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:
Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року; 2) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 3) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року та зобов`язання Військову частину НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року; 4) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію та зобов`язання Військову частину НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію; 5) відшкодування ОСОБА_1 витрати на надання професійної правничої допомоги

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що протягом проходження служби адміністративні органи безпідставно не проводили нарахувань індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року (відповідач 1) та за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року (відповідач 2); а також відповідачем 1 протиправно не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, а відповідачем 2 протиправно не нараховано та не виплачено протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію.

Від Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - владний суб`єкт, відповідач 1), було подано до суду відзив, в якому зазначено, що індексацію грошового забезпечення позивачу за спірний період проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. При цьому, відповідач 1 посилається на те, що з січня 2016 року по лютий 2018 року Військова частина НОМЕР_1 була позбавлена фінансової можливості щодо виплати індексації, а з 01.03.2018 були підвищені розміри посадових окладів всіх категорій військовослужбовців, тому відсутні правові підстави для виплати індексації грошового забезпечення з цього періоду. Стосовно грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, владним суб`єктом зазначено, що позивач не мав права на отримання даного виду відпусток, отже і права на компенсацію за неї, оскільки Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання вказаного виду відпусток.

Від Військової частини НОМЕР_3 (далі за текстом - владний суб`єкт, відповідач 2), було подано до суду відзив, в якому зазначено, що індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року було виплачено в повному обсязі. Щодо не нарахування та невиплати протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію, відповідач 2 посилається на відсутність у нього повноважень стосовно виплати такої допомоги.

У відповіді на відзив Військової частини НОМЕР_3 представник позивача підтримав свою правову позицію викладену в позовній заяві стосовно наявності у відповідача 2 обов`язку щодо виплати протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я.

В запереченнях на відповідь відповідач 2 посилався на відсутність будь-яких належних звернень позивача щодо виплати спірної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я.

Третя особа, Військова частина - Польова пошта НОМЕР_5 Військової частини НОМЕР_1 , не скористалась своїм правом надання письмових пояснень щодо позову.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року заявник проходив публічну військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_6 .

12.08.2016 року заявник отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_7 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.11.2018 року №244 позивача, молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира 3 механізованого відділення командира машини 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.11.2018 року №231-РС з військової служби в запас за ст. 26 ч. 5 п. 2 п.п. «к» Закону України Про військовий обов`язок та військову службу з 23.11.2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.11.2018 року №244.

В подальшому, з 23.04.2019 року заявник проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України на посаді стрільця 1 відділення 3 взводу контролерів спеціальної комендатури та наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 20.01.2020 року №5о/с ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я за п.п. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу та з 20.01.2020 року заявника виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 20.01.2020 №15 (по стройовій частині).

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач 1 не провів з ним наступних розрахунків: виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року; виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2018 роки; а відповідач 2 не провів з ним розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року та щодо виплати протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію.

Не погодившись із вказаною бездіяльністю відповідачів з приводу не нарахування та не виплати вищевказаних виплат, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Стосовно виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року та за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року, суд зазначає наступне.

Так, статтею 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціального стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Таким чином, спеціальним законом прямо передбачено правило безумовної індексації грошового забезпечення військовослужбовця, котре не поставлено у залежність від дії будь-яких факторів.

Окрім того, відповідно до ч.ч.1, 6 ст.2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Підстави для проведення індексації визначені ст. 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разу, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Частинами 1, 2, 6 статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення (затверджений постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003р.; далі за текстом - Порядок №1078).

Абзацами 1, 2 пункту 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Відповідно пп.2 п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Згідно абз.4 п.6 Порядку №1078 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Таким чином, індексація грошового забезпечення військовослужбовця є складовою частиною грошового забезпечення у якості збільшення арифметичного значення відповідного платежу - компоненту структури винагороди, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, так як належить до основних державних гарантій щодо оплати праці.

Відповідно до ст.18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії передбачено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

У своєму відзиві на позов відповідач 1, Військова частина НОМЕР_1 , стверджує, що у період з 13.10.2013 по 23.11.2018 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. В підтвердження чого відповідач посилається на довідку, проте, до суду відповідної довідки про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивачу відповідачем не надано.

Інших доказів, які б беззаперечно свідчили про нарахування та виплату позивачу спірної індексації матеріали справи не містять.

Крім того, відповідачем у відзиві на позов зазначено, що за період з січня 2016 року по лютий 2018 року (включно) індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена з підстав відсутності наявного фінансового ресурсу.

Що стосується індексації грошового забезпечення з березня 2018 року, то відповідач у відзиві на позов посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (що набрала чинності 01.03.2018р.), якою були підвищені розміри посадових окладів всіх категорій військовослужбовців.

Отже, відповідачем 1, Військовою частиною НОМЕР_1 , як суб`єктом владних повноважень, не спростований факт не нарахування та не виплати заявнику індексації грошового забезпечення у період з 30.10.2013 року по 23.11.2018 року.

В свою чергу, позивачем не доведено жодними доказами не нарахування та не виплата йому відповідачем 1 спірної індексації грошового забезпечення.

В свою чергу, відповідачем 2, Військовою частиною НОМЕР_3 надано довідку розрахунок грошового забезпечення позивача, з якої вбачається, що ОСОБА_1 за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 1658,73 грн. Вказане позивачем не спростовано.

Спір щодо проведеного розрахунку індексації грошового забезпечення між сторонами справи відсутній.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 23, 26 рішення у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Тому суд зауважує, що і обмежене фінансування жодним чином не впливає на обов`язок нарахування індексації грошового забезпечення.

Відсутність на рахунках коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є тією підставою, котра звільняє від обов`язку проведення вказаних виплат (і не може бути кваліфіковано у якості доказу наявності поважних причин не проведення розрахунку).

Додатково суд зважає, що оскільки право на індексацію грошового забезпечення прямо і безумовно передбачено законом, то положення будь-яких підзаконних актів права, а тим більше листів, телеграм та інших подібних документів, об`єктивно не здатні змінити норми акту права вищої юридичної сили.

Вирішуючи спір, суд зважає, що за загальним правилом як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Тому, з урахуванням запровадженого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права та визначеного ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта відповідача 1, обов`язком нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період 30.10.2013 року по 23.11.2018 рік із урахуванням наявності підстав, визначених Законом України від 03.07.1991р. №1282-ХІІ та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078, в частині виплати індексації за період з 23.04.2019 року по 20.01.2020 року позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Стосовно виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016-2018 роки, суд зазначає наступне.

Так, положеннями ст. 16-2 Закону України Про відпустки передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

За змістом ст. 5 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пунктом 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту передбачено використання учасниками бойових дій чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Аналіз наведених вище положень законодавства дає суду підстави для висновку, що учасники бойових дій мають безумовне право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати.

Таким чином, правовою підставою для надання особі відпустки у порядку ст.16-2 Закону України Про відпустки та п.12 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту є виключно набуття такою особою статусу учасника бойових дій безвідносно до наявності статусу військовослужбовця.

Заявник набув правового статусу учасника бойових дій з 12.08.2016р. і тому саме з указаної календарної дати у силу норми закону має право на додаткову оплачувану відпустку безвідносно до проходження чи непроходження публічної служби у режимі військовослужбовця.

У свою чергу Указом Президента України від 17.03.2014р. №303/2014 Про часткову мобілізацію постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини з приводу отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням заявника виникли в особливий період.

За визначенням, наведеним у ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, припиняється.

Відповідно до ч.8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені, насамперед, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей як спеціальним актом права.

Так, відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відтак, суд зазначає, що норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, у тому числі і в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_7 позивач набув статусу учасника бойових дій з 12.08.2016 року.

Таким чином, на час прийняття наказу відповідачем 1 про виключення заявника зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено із заявником усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016-2018 роки.

Суд вважає, що припинення можливості фізичного використання особою відпустки на час особливого періоду не означає припинення права особи на відпустку як таку, котре (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) шляхом безпосереднього надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який не може тривати не визначений термін; 2) шляхом грошової компенсації невикористаної відпустки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2019р. по зразковій справі №620/4218/18.

Зважаючи на те, що при звільненні заявника не відбулось виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, то у спірних правовідносинах має місце саме подія вчинення протиправного діяння у формі бездіяльності.

Оскільки право на додаткову відпустку у позивача виникає з моменту отримання статусу учасника бойових дій, то й право на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій у позивача також виникає з моменту отримання ним статусу учасника бойових дій 12.08.2016 р.

З огляду на викладене, владного суб`єкта належить обтяжити обов`язком нарахувати та виплатити заявнику спірну грошову компенсацію саме за період з 12.08.2016 року по 23.11.2018 рік, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині.

Стосовно виплати протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 11 ПКМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 №393 особам, звільненим із служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Щомісячна грошова допомога виплачується тим особам, що під час служби мали право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням.

Річний строк для виплати щомісячної грошової допомоги особам, зазначеним у абзаці першому цього пункту, обчислюється з дня звільнення їх із служби. Допомога виплачується з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні.

Виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Управлінням державної охорони, Службою судової охорони через уповноважені ними органи.

Особам, які в період отримання щомісячної грошової допомоги:

знову прийняті (призвані) на службу або поновлені на службі (посаді), виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем прийняття (призову) на службу або поновлення на службі (посаді);

були зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості, виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем реєстрації;

набули право на пенсію, зокрема від органів соціального захисту населення, виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем призначення пенсії. Якщо виплату пенсії припинено відповідно до законодавства протягом одного року після звільнення, виплата допомоги поновлюється з місяця, що настає за місяцем припинення виплати пенсії.

Про прийняття (призов) на службу або поновлення на службі (посаді), реєстрацію в державній службі зайнятості, призначення пенсії особа, якій виплачувалася щомісячна грошова допомога, зобов`язана у тижневий строк повідомити органу, який здійснює її виплату.

У разі смерті особи, якій призначено щомісячну грошову допомогу, її виплата припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому особа померла. Суми допомоги, що недоотримані у зв`язку із смертю особи, виплачуються рівними частинами дружині (чоловіку), дітям, батькам та утриманцям або за спільною згодою одному з них.

Таким чином, як вбачається зі змісту та аналізу порядку, встановленого вищезазначеною постановою КМУ від 17.07.1992 № 393, слід дійти висновку, що зазначене право на отримання щомісячної грошової допомоги реалізується шляхом подання відповідної заяви про виплату з доказами про відсутність реєстрації в органах соціального забезпечення, державній службі зайнятості за місцем проживання, довідкою про те, що заявнику не призначена пенсія або він не поновлений на посаді тощо.

Натомість, доказів звернення позивача до уповноваженого органу до суду надано не було, що вказує на відсутність порушень прав позивача з боку посадових осіб уповноваженого органу.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для визнання протиправними діянь Військової частини за цим епізодом.

Тому позов за цим епізодом підлягає залишенню без задоволення.

Стосовно строку звернення до суду з позовними вимогами про виплату протягом року після звільнення щомісячної грошової допомоги у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я без права на пенсію, суд враховує, що виплата вказаної грошової допомоги має тривалий характер, період виплати вказаної грошової допомоги з 20.01.2020 року по 20.01.2021 року, а до суду позивач звернувся 19.01.2021 року, тобто в місячний строк, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, та в силу ч.6 ст.7 КАС України до спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 233 Кодексу законів про працю України, а тому відсутні підстави для залишення без розгляду цієї частини позовних вимог.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат з правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КАСУ до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.134 КАСУ).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАСУ).

Відповідно до ч.3, ст.134 КАСУ для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4, 5 ст.134 КАСУ).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 9 статті 139).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.06.2018 року по справі 826/1216/16 вбачається, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне поручения з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

За положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справіБаришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справіДвойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказані висновки також наведені у Постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24 березня 2020 року, по справі №320/3271/19 від 07 травня 2020 року.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначається, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат позивачем, адвокатом Пушкарьовим І.О., надано до суду: копію договору про надання правової допомоги від 12.02.2021р., який укладений між Адвокатським Об`єднанням «Адвокатська компанія «Ульянов Бізнес Лойерс» в особі керуючого партнера Пушкарьова І.О. (Адвокатом, Виконавцем) та ОСОБА_1 (Замовником, Клієнтом); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2632; копію ордера на надання правничої (правової) допомоги від 17.02.2021 року; копію реєстру дій та витрат на правовий захист ОСОБА_1 ; копію акту виконаних робіт направлених на правовий захист від 17.02.2021 року; копію рахунку на оплату №34 від 12.02.2021 року; копію квитанцію про оплату від 12.02.2021 року на суму 4020,00 грн.; копію меморіального ордера №2РL369620 від 12.02.2021 року на суму 4020,00 грн.

Згідно акту виконаних робіт направлених на правовий захист від 17.02.2021 року Адвокатом надані наступні послуги: проведення юридичної консультації Клієнту стосовно звернення до суду, рекомендації щодо збору доказів необхідних для обґрунтування позову у дані справі, укладення договору про надання правової допомоги у кількості 2 годин на суму 400,00 грн. (з розрахунку 1 години від 500,00 грн.); планування роботи по справі, з вивченням наданих клієнтом матеріалів та документації, складанням переліку та плану адвокатських заходів надання правової допомоги в кількості 3 години на суму 300,00 грн. (з розрахунку 1 години від 500,00 грн.); підбір нормативної бази, написання позовної заяви, роздрукування її копій відповідно кількості інших учасників справи, та подання до Харківського окружного адміністративного суду у кількості 5 годин на суму 2000,00 грн. (з розрахунку 1 години від 2000,00 грн.); вивчення та аналіз відзиву військової частини. Підбір нормативної бази щодо спростування заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, написання відповіді на відзив на позовну заяву, виготовлення її копій, та копій всіх документів, що додаються до неї відповідно до кількості учасників справи у кількості 2 годин на суму 200,00 грн. (з розрахунку 1 години від 500,00 грн.); виконання судового рішення у кількості 2 годин на суму 450,00 грн. (з розрахунку 1 години від 3000,00 грн.).

В свою чергу, Військовою частиною НОМЕР_3 подано заяву про зменшення витрат на правову допомогу з огляду на те, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є надмірними та такими, що не відповідають фактичним обставинам і вимогам чинного законодавства.

На підставі вищевикладеного та перевіривши надані представником позивача докази судом встановлено, що надані представником позивача документи складені належним чином, однак враховуючи вищевикладену позицію Верховного Суду та Європейського суду з прав людини з приводу обґрунтованості та співмірності розміру витрат, та часткове задоволення позовних вимог, суд зазначає, що витрати на загальну суму 4020,00 грн. по відношенню предмету спору та складності справи є необґрунтовано завищеними.

Так, Рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018 року встановлено, що вартість послуг адвоката з приводу складання адміністративного позову, складає від 2000 грн.

Суд вважає за можливе прийняти до уваги наведені рекомендації під час вирішення питання суми відшкодування судових витрат на правничу допомогу, оскільки справа ухвалою суду від 24.02.2021р. була віднесена до малозначних та слухалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

За даних обставин справи справедливим і співмірним розміром відшкодуванням витрат за надання послуг зі складання адміністративного позову та послуг зі збору та вивчення необхідних документів для підготування позовної заяви, послуг з консультування позивача - є 2000 грн.

Отже, дослідивши подані адвокатом докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем, врахувавши подану заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, перевіривши на відповідність критерію розумності і співмірності їх розміру предмету, виходячи з конкретних обставин справи та враховуючи заперечення відповідача з вартості наданих послуг, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового відшкодування судових витрат на суму 2000 грн.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат до суду не надано.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.132-139, 241-243, 248, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:
Позов - задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період 30.10.2013 року по 23.11.2018 рік із урахуванням наявності підстав, визначених Законом України від 03.07.1991р. №1282-ХІІ та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 12.08.2016 року по 23.11.2018 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 12.08.2016 року по 23.11.2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) частину судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя Старосєльцева О.В.