Справа № 240/1630/21
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
28 квітня 2021 року м. Житомир справа № 240/1630/21
категорія 112030300
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
-визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області, які полягають у відмові у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв"язку з встановленням 2 групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов"язаного з виконанням службових обов"язків, ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
-зобов"язати Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв"язку з встановленням 2 групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов"язаного з виконанням службових обов"язків, ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наданих відповідачу документів, він має право на отримання посвідчення особи з інвалідністю, внаслідок війни відповідно до п.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Проте, вказує, що відповідач протиправно відмовляє йому у цьому.
Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач у встановлений строк відзиву на позов не надав, що свідчить про його визнання.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році, що підтверджується посвідченням категорії 1 Серія НОМЕР_1 від 09.07.2020.
З 18.05.2020 позивачу встановлено2 групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов"язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою Обласної МСЕК-1, серія 12 ААБ №547731.
Відповідно до експертного висновку №75 від 30.03.2020 Центральної міжвідомчої комісії МОЗ та МНС України встановлено, що захворювання позивача, пов"язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до довідки УМВС України у Житомирській області від 02.11.2020 №0-203/105/05/12-2020 ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, визначених рішеннями Урядової Комісії СРСР по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС №87 від 07.08.86, №108 від 19.08.86, №173 від 18.09.86, №339 від 05.01.87, №351 від 02.02.87, передбачених постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.196 за №665-195, постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 29.12.1987 за №1497-378: 31.07.1986-31.08.1986 - с.Нове Шарно, Народицький район.
На заяву позивача від 23.11.2020 про видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, направлено лист від 11.12.2020 №3559/07, в якому зазначено, що відповідно до довідки МСЕК №547731 від 21.05.2020 встановлено 2 групу інвалідності, захворювання якої пов"язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Причинами інвалідності для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є, зокрема, захворювання, пов"язані з виконанням службових обов"язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Позивач вважає, що відповідач протиправно не видав посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, тому звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №3551-XII вказаний Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 7 Закону №3551-XII визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).
Згідно з пунктом 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни інвалід".
Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Тобто, аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Судом встановлено, що заява позивача від 23.11.2020 про видачу посвідчення, як особі, яка належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни, другої групи Управлінням праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації не розглянута по суті.
У відповіді наданій на таку заяву міститься лише тлумачення ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Ні про відмову, ні про згоду у наданні посвідчення позивачу, у листі не зазначено. Зазначене свідчить про те, що заява позивач не розглянута належним чином.
Отже, судом не встановлено прийняття відповідачем відповідного рішення за результатами розгляду заяви , а лист не є тим рішенням у розумінні КАС.
Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В рамках адміністративного судочинства:
дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;
бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;
рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі №П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, відповідач не розглянувши заяву позивача від 23.11.2020 допустив протиправну бездіяльність, а тому позовна вимога про визнання протиправною відмову у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни не підлягає задоволенню, оскільки відповідач не приймав жодного рішення про відмову.

Зважаючи на наведені обставини, суд дійшов висновку, що Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації не забезпечило належний розгляд заяви позивача про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, допустивши при цьому бездіяльність, тому суд вважає за необхідне визнати таку бездіяльність протиправною.

Щодо вимоги позивача зобов"язати відповідача видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З цього приводу суд зазначає, що принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого, є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Відтак, позовна вимога про зобов"язання Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв"язку з встановленням 2 групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов"язаного з виконанням службових обов"язків, ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, задоволенню не підлягає.

Натомість, належним і достатнім способом захисту порушених прав та інтересів позивача є зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 23.11.2020 про видачу посвідчення, як особі, яка належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни, другої групи та прийняти відповідне рішення у порядку визначеного законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 80 КАС України).

З огляду на зазначене та беручи до уваги докази, які наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Судовий збір не підлягає розподілу, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодекс адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області (вул.Шевченка,2, смт.Ємільчине, Житомирська область, 11200, ) щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у встановленому законом порядку.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ємільчинської районної державної адміністрації Житомирської області (вул.Шевченка,2, смт.Ємільчине, Житомирська область, 11200, ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 23.11.2020 про видачу посвідчення, як особі, з інвалідністю внаслідок війни, у зв"язку з встановленням інвалідності другої групи та прийняти відповідне рішення, у порядку визначеного законом.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос