Справа № 804/1138/16
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 804/1138/16

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.,
розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року (головуючий суддя Кучма К.С.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військово-лікарської комісії Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військово-лікарської комісії Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі Відповідач-1), Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі Відповідач-2), в якій, просив суд:

- визнати незаконним рішення ВЛК військового комісаріату про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби

- зобов`язати відповідача-2 направити ОСОБА_1 на перекомісію на ВЛК Синельниківського об`єднаного міського військового комісаріату для визнання непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

В обґрунтування позову зазначено, зокрема про те, що, Позивач у 1991 році переніс менінгококцемію, менінгоковий менінгіт середньо важкого перебігу. Віддалені наслідки перенесеного менінгіту розсіяна осередкова мікросимптоматика (виражена у судомах пальців); астенічний синдром (виражена у підвищеної стомлюваності, виснаження, ослаблення або втрата здатності до тривалого фізичного і розумового напруження). З 1999 року він перебував на диспансерному обліку з приводу бронхіальної астми. У 2007 році він проходив медичний огляд як військовозобов`язаний для проходження строкової служби у ЗСУ. На медичному огляді у нього були виявлені: інтермітуюча бронхіальна астма І ступеню. У зв`язку з чим він був направлений на стаціонарне обстеження Синельниківським об`єднаним міським військовим комісаріатом для стаціонарного лікування. У зв`язку з цією хворобою він був визнаний ВЛК непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Завдяки цьому він не проходив строкову службу в рядах ЗСУ. 30.07.2015 року Позивачу надійшла повістка від ІНФОРМАЦІЯ_1 і викликано його на 31.07.2015 року для співбесіди та медичного огляду на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року № 15/2015. Позивач пройшов медичний огляд та військово-лікарською комісією військового комісаріату був визнаний придатним до військової служби. Потім він був направлений до військової частини НОМЕР_1 . З 31.09.2015 року ОСОБА_1 брав участь в зоні АТО на території Донецької та Луганської області з метою виконання службових (бойових) завдань у складі військової частини НОМЕР_2 . На початку серпня 2015 року, проходячи військову службу у зв`язку з бронхіальною астмою він почав задихатись та в нього була постійна температура 38. Позивач звернувся до лікаря зі скаргами на головний біль, температуру тіла, задишку. У зв`язку з цими симптомами та тим, що він у дитинстві хворів менінгітом, у нього почали тремтіти руки. У зв`язку з неоднократними зверненнями до лікарів, він був направлений до Синельниківської центральної районної лікарні де знаходився на лікуванні у терапевтичному відділені з 12 по 20 листопада 2015 року. Після чого Позивач повернувся до військової частини. Потім його самопочуття погіршилося. Зі скаргами на головний біль, важкість у голові, втомлюваність, послаблення пам`яті, відчуття дрижання в тілі ОСОБА_1 звернувся у Дніпропетровський військовий госпіталь. В госпіталі він пролікувався з 15 по 24 грудня 2015 року. З огляду на вищевикладені обставини Позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року по справі №804/1138/16 позовну заяву ОСОБА_1 до Військово-лікарської комісії Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати постанову ВЛК від 29.07.2015 року, складену Синельниківським об`єднаним міським військовим комісаріатом.

Зобов`язано Військово-лікарську комісію Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки провести повторний медичний огляд ОСОБА_1 для визначення придатності до військової служби, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовної заяви відмовлено (т. 2, а.с. 20-24).

Відповідач-2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 2, а.с. 44-46).

В апеляційній скарзі Відповідач-2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки клопотанню відповідачів про залишення адміністративного позову без розгляду, у зв`язку з пропуском строку оскарження постанови ВЛК.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем, також, зазначено про те, що оскаржуваним рішенням суду скасовано саме постанову військово-лікарської комісії, тому Відповідач-2 вважає, що стягнення коштів за проходження медичної експертизи Позивачем потрібно покласти саме на військово-лікарську комісію Синельниківського ОМТЦК та СП.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що після прийняття рішення ВЛК Синельниківського ОМВК від 29.07.2015 року мати Позивача звернулась 01.10.2015 року із заявою до Синельниківської міжрайонної прокуратури про вчинення неправомірних дій ВЛК Синельниківського ОМВК та направлення Позивача на переогляд, при цьому відповідь від Синельниківської міжрайонної прокуратури надійшла лише 03.11.2015 року.

Відповідач-1, який буй належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 21 квітня 2021 року свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив.

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням думки Позивача та представника Відповідача-2, кожного окремо, ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи, які не з`явились.

В судовому засіданні 21 квітня 2021 року представник Відповідача-2 вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Позивач проти вимог апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення Позивача та представника Відповідача-2, кожного окремо, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 05 червня по 29 липня 2015 року проходив медичний огляд військовозобов`язаних і постановою ВЛК Синельниківського об`єднаного міського військового комісаріату був визнаний відповідно до наказу №402 придатним до військової служби.

Після чого наказом військового комісара Синельниківського ОМВК «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, в особливий період» від 30.07.2015 р. №148, Позивач був призваний для проходження військової служби відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені в складі команди №2095.

Позивач пов`язує порушення своїх прав з постановою ВЛК від 29.07.2015 року, складену Синельниківським об`єднаним міським військовим комісаріатом.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова ВЛК від 29.07.2017 року підлягає скасуванню, оскільки на момент проходження Позивачем медичного огляду у 2015 році в його особовій справі містилось рішення ВЛК про визнання ОСОБА_1 непридатним до військової служби у мирний час у зв`язку з хворобою: інтермітуюча бронхіальна астма І ступеню, крім того відповідно до постанови ВЛК Південного регіону Позивач був визнаний обмежено придатним до військової служби.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, Відповідач-2 в апеляційній скарзі посилається на: пропуск Позивачем строку звернення до суду; не оскарження Позивачем спірного рішення ВЛК спочатку до Центральної військово-лікарської комісії; безпідставність стягнення за рахунок Відповідача-2 судових витрат.

Щодо доводів відповідача про те, що Позивачем пропущено строк звернення до суду, та необхідність застосування частини четвертої статті 123 КАС України в частині залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.99 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017 р.), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічні процесуальні правові норми містяться і в ст.122 КАС України в чинній редакції.

Отже, приписами КАС України в редакції чинній станом на момент винесення спірного наказу №47 від 17.02.2017 року та в редакції станом на момент звернення позивача до адміністративного суду у березні 2019 року із цим позовом, встановлено місячний строк для звернення до суду, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017р.) передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Частиною 1 статті 171 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно ст.123 КАС України (в чинній редакції), у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України (в чинній редакції) встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

При цьому, статтями 1, 3 Конституції України зокрема встановлено, що Україна є соціальною та правовою держава, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (стаття 17 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом.

Одним із елементів права на суд є право на доступ до суду, який означає, що особа повинна мати можливість подати справу на розгляд, а суд повинен розглянути її без зайвих та неналежних правових чи практичних перешкод. Таке право покладає на державу як негативний обов`язок, - тобто утриматися від створення неналежних процесуальних перешкод для доступу до суду, - так і позитивний, тобто забезпечити практичний та ефективний доступ до суду.

З матеріалів справи встановлено, що Позивач після прийняття спірного рішення Військово-лікарською комісією Синельниківського ОМТЦК та СП був мобілізований та проходив службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 та брав безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою виданою начальником штабу першим заступником командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 12).

Крім того, у грудні 2015 року Позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровському військовому госпіталі (в/ч НОМЕР_3 ) (т. 1, а.с. 24).

З огляду на викладені обставини, враховуючи обов`язок суду забезпечити доступ до правосуддя, як гарантоване Конституцією України право, із врахуванням того, що спір заявлено щодо прав військовослужбовця, який має незадовільний стан здоров`я, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду на підставі 123 КАС України.

При цьому, порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не розгляду заяви Відповідача-2 не призвело до неправильного вирішення справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції за вказаних обставин.

Щодо доводів Відповідача-2 про попереднє не оскарження Позивачем спірного рішення ВЛК до Центральної військово-лікарської комісії колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 р. за № 1109/15800 (далі Положення №402), для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). До штатних ВЛК належать, зокрема: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК).

Пунктом 2.3.1. Положення №402 передбачено, що ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.

Згідно з п. 2.4.10 Положення №402 постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що постанова військово-лікарської комісії може бути оскаржена у судовому порядку без обов`язкового попереднього її оскарження до Центральної військово-лікарської комісії, що свідчить про безпідставність доводів Відповідача-2 зі вказаного питання.

Щодо доводів Відповідача-2 про відсутність підстав для стягнення за рахунок Відповідача-2 судових витрат суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з п. 2.6.1. Положення №402 До позаштатних постійно діючих ВЛК (ЛЛК) належать, зокрема: ВЛК військових комісаріатів.
Відповідно до п. 2.6.3 Положення №402 до складу ВЛК (ЛЛК), що створюється у військовому комісаріаті, ТЦК, лікарі і секретар комісії залучаються з місцевих лікувально-профілактичних закладів рішенням голови районної державної адміністрації (виконавчого органу міської ради) за погодженням з головою відповідної штатної ВЛК регіону.

Пунктами 2.10.1., 2.10.2 Положення №402 передбачено, що ВЛК військового комісаріату створюється у районному (міському) військовому комісаріаті в установленому законодавством порядку за узгодженням із заінтересованими органами.

ВЛК військового комісаріату має право приймати постанови відповідно до цього Положення.

Відповідно до п.п. 2.6.10., 2.6.11 Положення №402 забезпечення позаштатних ВЛК медичною технікою та майном, медичними приладами, інструментами, медикаментами, господарським інвентарем, меблями, речовим майном і канцелярським приладдям, виділення їм приміщення і забезпечення комунальними послугами покладається на військові лікувальні, цивільні лікувально-профілактичні заклади, військові частини, при яких ці комісії утворені.

Документи позаштатних ВЛК скріплюються гербовою печаткою військового лікувального, цивільного лікувально-профілактичного закладу, військової частини, при яких ці комісії утворені.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що оскільки Військово-лікарська комісія Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки є позаштатною постійно діючою ВЛК військового комісаріату - Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, то саме Синельниківський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки забезпечує діяльність такої ВЛК.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, у тому числі: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем були понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою наданих послуг з проведення експертизи у розмірі 10398 грн.

З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення Позивачу понесених судових витрат, пов`язаних зі сплатою наданих послуг з проведення експертизи, за рахунок Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 16 грудня 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача-2 спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Синельниківського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №804/1138/16 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
В повному обсязі постанова складена 28 квітня 2021 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов