Справа № 200/93/21-а
Суддя: Бєломєстнов О.Ю.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 р. Справа№200/93/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бєломєстнова О.Ю.

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2021 року позивач ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86), у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у загальній кількості 84 доби, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він у період з квітня 2014 року по червень 2020 року проходив службу в ОВС та Національній поліції України, має статус учасника бойових дій. Відповідач всупереч Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не провів усіх необхідних розрахунків при звільненні, а саме: не здійснив виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік, що зумовило звернення до суду.

Ухвалою суду від 11.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

29.01.2021 року відповідач через відділ діловодства та документообігу суду надав відзив на адміністративний позов, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтовував тим, що під час проходження служби, позивач не звертався з рапортом про надання йому відпустки як учаснику бойових дій, тобто не скористався своїм правом на вказану відпустку. Крім того зазначив, що положення Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказують на те, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних додаткових відпусток, за невикористання яких передбачена виплата грошової компенсації при звільненні.

Стосовно позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні вказав, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Стосовно понесених позивачем витрат на правничу допомогу зазначив, що вони є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Звертає увагу на те, що провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). Однак, адвокат до відкриття провадження у справі надав позивачу послуги у вигляді участі у суді під час розгляду справи. Крім того, зазначив, що не надано жодного доказу фактичного понесення позивачем таких витрат (квитанція, чек тощо).

04.02.2021 року представником позивача через відділ діловодства та документообігу суду надана відповідь на відзив, у якій він додатково зазначив, що відповідач намагається трактувати законодавство України невірно, частково та однобоко, з метою оправдування своїх незаконних дій стосовно позбавлення УБД соціальних гарантій. Стосовно судових витрат на правову допомогу вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, та намагання відповідача принизити кваліфікацію або об`єм робіт, які виконані адвокатом є некоректним.

Ухвалою суду від 11.03.2021 року розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження; продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у справі; позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк 5 днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

22.03.2021 року представник позивача через відділ діловодства та документообігу надав документи на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 23.03.2021 року визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та поновлено пропущений строк звернення з позовом до адміністративного суду. Продовжено розгляд справи.

Ухвалою суду від 12.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Надав до суду заяву про розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник відповідача у судове засідання з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Надав до суду заяву про проведення судового засідання без участі відповідача.

Частиною 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що сторони були належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, їх позиція стосовно предмета спору зрозуміла, в матеріалах справи достатньо документів для розгляду справи по суті, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу, суд доходить висновку про можливість проведення розгляду справи у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

У зв`язку із неявкою сторін у судове засідання розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження в межах строків, визначених КАС України для розгляду справи.

Дослідивши подані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 07.11.2015 року наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 49 о/с призначений на посаду поліцейського-водія Слов`янського відділення поліції Краматорського відділу поліції ГУНП в Донецькій області.

30.04.2015 року рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України № 2/І/ХХХІV/170 позивачу надано статус учасника бойових дій.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 30.08.2015 року.

05.06.2020 року наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 234 о/с поліцейський водій сектору логістики та матеріального забезпечення Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області, старший сержант поліції ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції.

Під час проходження служби ОСОБА_1 додаткову відпустку учасника бойових дій не використовував, грошову компенсацію не отримував, що сторонами не заперечується.

Листом від 30.11.2020 року відповідач повідомив позивача, що законні підстави для здійснення обрахування компенсації за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку учаснику бойових дій неможливо, оскільки додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, переноситься на інший період (продовжується) у разі хвороби працівника, переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

При наданні правової оцінки спірним правовідносинам суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 92 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

У відзиві на адміністративний позов відповідач не заперечує наявність у позивача як учасника бойових дій права на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, а також те, що впродовж 2015-2020 років позивач цю відпустку не використав, грошова компенсація за невикористані дні цієї відпустки не була нарахована і виплачена.

Частиною 10 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Крім того, відповідно до частини 8 статті 8 Розділу III Порядку 260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Слід зазначити, що в ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260 йдеться про «невикористану в році звільнення відпустку» без вказівки на її вид (основна чи додаткова).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 805/5111/15-а (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 73249814).

Згідно з нормами частини 1 статті 83 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, аналізуючи зазначене, суд зазначає, що в силу ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260, не використання відпустки ОСОБА_1 не означає припинення права на відпустку, отже при звільненні з органів внутрішніх справ останній мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2020 роках додаткову відпустку, передбачену п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року по справі № 360/4127/19.

Вказаний висновок підтверджено і постановою Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2020 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій у кількості 84 днів, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку визначається виходячи із місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби.

Стосовно посилання позивача на рішення Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 суд вважає помилковими та не бере до уваги, оскільки в даній справі йдеться про компенсацію невикористаних календарних днів додаткової відпустки військовослужбовцю, якому така компенсація визначена ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність у спірних відпусток характеру щорічних, особливі підстави їх надання та інші доводи на користь особливого правового регулювання даного типу відпусток. При цьому суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11) щодо принципу юридичної визначеності. Він означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

У справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ також зазначив, що вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля. Аналогічні висновки ЄСПЛ навів у у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та №37943/06, п. 50?56), «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, п. 51).

Застосовані судом у даній справі норми матеріального права є достатньо зрозумілими для позивача, щоб у нього виникли легітимні очікування отримати компенсацію за спірну відпустку. Недоліки юридичних формулювань, які застосовуються при правовому регулюванні спірних правовідносин, не повинні спотворювати зміст та зайво ускладнювати реалізацію вказаного вище права позивача, роблячи її свавільною.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільнені слід зазначити, що оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження служби та виплати грошового забезпечення таким особам, як позивач, питання порядку проведення остаточного розрахунку при звільненні та відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

Оскільки при звільненні зі служби в поліції позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, відповідач повинен виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена позиція узгоджується з постановою Верховного суду від 01.03.2018 року у справі № 806/1551/17. Крім того, суд враховує викладені нижче висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття "якість закону" так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. аnd Others v. Bulgaria") від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, "Олександр Волков проти України" від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France") від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 (постанова від 15 вересня 2015 року) є застосовним до спірних правовідносин, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зважаючи на наведене суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у період з 2015 по 2020 роки.

Позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці просить суд зобов`язати управління нарахувати та виплатити суму середнього заробітку без визначення її розміру.

За приписами ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає за необхідне визначити розмір зазначеного стягнення з огляду на наступне.

Позивачем надана копія наказу про звільнення позивача з посади № 234о/с від 05.06.2020 року. Оскільки останній день перебування позивача на службі був 05.06.2020 року, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 05.06.2020 року.

Таким чином, строк несвоєчасно сплачених сум з компенсації відпустки становить з 05.06.2020 року по 26.04.2021 року (день прийняття судового рішення) - 326 днів.

Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин та діяв на час звільнення позивача, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

При цьому, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 05.06.2020 року, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за квітень 2020 року та травень 2020 року.

Згідно довідки про середній розмір грошового забезпечення № 61 від 20.01.2021 року за останні два повні календарні місяці квітень-травень 2020 року позивачу нараховано 10799,72 грн. та 9028,76 грн. відповідно. Виходячи з цього, середньоденна сума грошового забезпечення позивача становить (10799,72 грн. та 9028,76 грн.) : 61 = 325,06 грн.

При звільненні позивача відповідачем не виплачено позивачу суму компенсації за невикористану відпусту за 2015-2020 роки. Відтак, середній заробіток позивача за період з 05.06.2020 року по 26.04.2021 року виходячи з розміру його доходу складає 105 969,56 грн.

Виходячи з приписів ст. 116, 117 КЗпП України, з урахуванням конкретних обставин справи суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, та залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

При цьому, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц. В цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

…

86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

…

91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

…

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

У контексті вказаних вище рекомендацій судом встановлено, що причинами, якими обумовлена тривалість порушень прав позивача, є як дії позивача, який не відразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку, так і дії відповідача, який не здійснив повного розрахунку при звільненні.

Щодо дій відповідача судом враховується наступне.

Відповідач зауважує, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2020 рік позивачу не була сплачена у зв`язку із відсутністю, на думку Управління, правових підстав для такої виплати.

Суд приймає до уваги, що ця ситуація виникла у тому числі через неналежну якість законів, а саме наявність в різних законодавчих актах неоднозначного правового регулювання спірних правовідносин.

Вказане підтверджується також наявністю прямо протилежної судової практики розгляду подібних спорів, у зв`язку з чим для усунення розбіжностей в правозастосуванні аналогічний по суті спір по справі № 160/10875/19 було вирішено 19.01.2021 у повному складі палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Отже, невиплата відповідачем зазначеної компенсації позивачеві не була обумовлена проявом грубого свавілля.

Щодо дій позивача суд приймає до уваги, що при звільненні 05.06.2020 року він не отримав грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, тобто, був обізнаний чи повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Проте, претензії позивача щодо не отриманої ним суми під час звільнення з`явилися лише 01.10.2020 року, коли позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 84 днів за період з 2015 по 2020 рік.

Згідно відповіді Головного управління Національної поліції в Донецькій області №0-133/26102-2020 від 30.11.2020 року, додаткова відпустка як учаснику бойових дій не замінюється грошовою компенсацією.

До суду ОСОБА_1 звернувся 04.01.2021 року. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду поновлений строк звернення до суду, проте це не спростовує факт тривалості періоду з моменту порушення прав працівника (червень 2020 року) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (січень 2021 року). Вона пов`язана як з бездіяльністю позивача, який не одразу після звільнення почав вчиняти заходи із захисту власних прав, так і з іншими об`єктивними обставинами, що наведені в ухвалі про поновлення строку звернення до суду.

З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зменшити суму стягнення, виконуючи обов`язок, визначений ч. 5 ст. 242 КАС України, - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При визначенні орієнтиру для встановлення суми, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує принцип заборони дискримінації, забезпечення рівності осіб перед законом та судом. Як приклад можливо навести справу № 200/8234/20-а, у якій рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь колишнього працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.12.2019 по 16.08.2020 в сумі 1000 гривень.

За результатами застосування до обставин цієї справи критеріїв зменшення розміру відшкодування, суд прийшов до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи буде розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 000,00 грн.

Суд також враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, №761/9584/15-ц з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин по цій справі правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, оскільки обставини справи, які розглядав Верховний Суд, не є тотожними обставинам нашої справи.

Так, за правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 30.11.2020, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, в справі йдеться про невиплату при звільненні військовослужбовцю грошової компенсації за неотримане речове майно, розмір якої на час звільнення не був спірним, визнавався військовою частиною, але не був виплачений позивачу при звільненні в зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на виплату такої компенсації речового майна. Також позивач в тій справі діяв добросовісно, звернувшись до суду протягом місяця після звільнення.

В справі, що розглядається, сума компенсації неотриманої відпустки не була виплачена відповідачем в день звільнення позивача за інших обставин.

Як вже зазначалося, ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку суд вважає стягнення з відповідача на його користь середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1000,00 гривень.

З огляду на вищевикладене, позовні вимог ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», тому розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн., суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою - третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою наведеної норми передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка міститься у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд застосовує частину п`яту статті 134 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем і адвокатом Овчаренко О.О. укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг від 28.12.2020 року. Факт надання послуг та їх вартість сторони визначають в акті прийому-передачі наданих послуг, які є невід`ємною частиною цього договору.

З наявного в матеріалах справи акту надання юридичних (адвокатських) послуг від 04.01.2021 року вбачається, що адвокат надав клієнту правничу допомогу в наступному обсязі:

ознайомлення з документами ОСОБА_1 стосовно його звільнення зі служби в НП та іншими матеріалами звернення до суду за захистом порушених прав, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України 1500,00 грн.;

складання позовної заяви та направлення її до Донецького окружного адміністративного суду 3000,00 грн.;

участь в Донецькому адміністративному суді при розгляді справи 3000,00 грн. (Всього: 7500,00 грн.).

Факт оплати гонорару саме у розмірі 4500,00 грн. підтверджується актом від 04.01.2021 року здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 28.12.2020 року.

Суд звертає увагу на те, що частина понесених позивачем витрат у розмірі 1500 грн., а саме ознайомлення з документами ОСОБА_1 стосовно його звільнення зі служби в НП та іншими матеріалами звернення до суду за захистом порушених прав, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України - не мали обов`язкового характеру, - відноситься до правової допомоги при складанні самої позовної заяви.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи конкретні обставини справи, яка не є занадто складною, суті виконаних послуг, суд погоджується з твердженням відповідача, що заявлена до відшкодування сума 7500,00 грн. є надмірною.

З урахуванням наведених вище положень законодавства, а також підготування тим самим адвокатом аналогічних позовів до того самого відповідача у справах №200/208/21-а, №200/85/21-а, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 2000,00 грн., які відповідають вартості безпосередньої підготовки процесуальних документів по справі (складання позовної заяви).

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 139, 193, 242-246, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 84 днів за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, встановленого на день звільнення із служби.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік в сумі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані з розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу) у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 26 квітня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Бєломєстнов О.Ю.