Справа № 640/22132/20
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року м. Київ № 640/22132/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проГоловного управління Пенсійного фонду України в м.Києві визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити дії,
встановив:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27.07.2020 О/р № 19 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 »;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 20.07.2020 перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09.07.2013, на пенсію за вислугу років, призначеної відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII з урахуванням вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (що регулюють порядок обчислення стажу, який дає право на пенсію за вислугу років), та здійснити перерахунок пенсії та її виплату з урахуванням раніше проведених виплат, виходячи з розрахунку 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, без обмеження її максимального розміру, зазначеної у довідці прокуратури Донецької області №18-85-817 від 24.06.2020.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач протиправно відмовив у здійсненні переході з пенсії за віком на пенсії за вислугу років.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що діяв в межах Закону. Відтак, твердження позивача, на яких гуртуються позовні вимоги є безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, зазначає наступне.

ОСОБА_1 в органах прокуратури працював з 01.08.1983 по 30.04.1996 на посадах помічника прокурора Ворошиловського району м.Донецька, заступника прокурора Ворошиловського району м.Донецька та прокурора Ленінського району м. Донецька.

З 02.01.2020 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у м. Києві, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09.07.2013.

16.07.2020 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про переведення мене на інший вид пенсії - на пенсію за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру», та перерахунок моєї пенсії з виплатою різниці за минулий час (у відповідності до чинної редакції ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII). Разом із заявою позивач надав оригінал довідки прокуратури Донецької області № 18-85-817 від 24.06.2020 встановленої форми про розмір заробітної плати.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, датовану 05.08.2020 № 2600-0307-8/108277, повідомлено позивача про відсутність підстави для переведення позивача на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2011 №1697- VII на підставі наданої довідки прокуратури Донецької області №18-85-817 від 24.06.2020, у зв`язку з недостатнім для переведення на пенсію за вислугу років стажем роботи в органах прокуратури. Також зазначено, що відповідно до наданих документів мій стаж на посадах прокурорів складає 6 років 5 місяців 4 дні, тоді як за період моєї безперервної роботи в органах прокуратури з 01.08.1983 по 30.04.1996 стаж тільки на посадах прокурора дорівнює 12 років 9 місяців.

Позивач не погоджується з такою відмовою відповідача, в зв`язку з чим звернувся до суду.

Розглянувши подані матеріали та докази, судом встановлено.

14.10.2014 прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, вступив в дію з 01.07.2015, стаття 86 Закону визначає, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019 № 7-р(ІІ)/2019 у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 установлено такий порядок виконання цього Рішення: частина двадцята статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697- VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення; частина двадцята статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697- VII підлягає застосуванню в первинній редакції: «Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки».

У своєму рішенні від 13.12.2019 №7-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що працівник прокуратури, який досяг передбаченого законом віку для припинення повноважень після здійснення професійної діяльності протягом визначеного строку, набуває право на отримання пенсії. Пенсійне забезпечення таких працівників здійснюється відповідно до статті 86 Закону.

Частина двадцята статті 86 Закону в первинній редакції передбачала низку підстав для перерахунку призначених пенсій. Проте згідно з чинною редакцією оспорюваного положення Закону умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури вже не врегульовуються Законом, а повноваження щодо їх визначення делеговано Кабінету Міністрів України.

Враховуючи міжнародні стандарти діяльності органів прокуратури та юридичні позиції Конституційного Суду України, метою нормативного регулювання, зокрема, питань соціального захисту працівників прокуратури, є уникнення втручання інших органів влади в діяльність прокуратури з метою додержання принципу поділу влади та закріплення виключно на рівні закону питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Конституційний Суд України констатував, що питання пенсійного забезпечення прокурорів, у тому числі умови та порядок перерахунку призначених їм пенсій, має визначати Верховна Рада України законом, а не Кабінет Міністрів України підзаконним актом.

У рішенні Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №360/1428/17 суд вказав, що граничні обмеження до максимального розміру пенсії не застосовуються.

Відповідно до приписів ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,

Як це гарантує ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.Відповідно до частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789- XII, в редакції що діяла до 1 жовтня 2011 року, було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесені зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

З 15.07.2015 стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VI.

Згідно із ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697- VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

У прокурорів та слідчих, які в період часу з 01.12.1991 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, який набрав чинності 01.12.1991 року. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, станом на дату звернення до Пенсійного фонду України вислуга років позивача складає понад 43 роки, стаж роботи на посадах прокурорів - 14 років 8 місяців.

Крім того, стаж роботи позивача станом на 30.09.2011 становив 33 роки 1 місяць 26 днів, що є більшим, ніж визначено ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, що надає право на призначення пенсії за вислугу років та, відповідно, на переведення позивача з пенсії на загальних підставах на пенсію за вислугу років з відповідним її перерахунком у зв`язку із збільшенням посадових окладів і надбавок прокурорсько-слідчим працівникам, розрахованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 657.

Позивачеві видана довідка прокуратурою Донецької області від 24.06.2020 № 18-85-817 для подальшого перерахунку мені пенсії за віком, необгрунтовано призначеної мені на загальних підставах.

Оскільки у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ у редакції від 26.07.2001, що діяла до 30.09.2011, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, та станом на 30.09.2011 у позивача наявний стаж роботи складав 33 роки 1 місяць 26 днів, а тому, у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ позивач набув права на призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII відбулося значне звуження змісту та обсягу існуючих моїх прав, як працівника прокуратури, який має право на пенсію за вислугу років, що позбавило мене гарантованого Конституцією і Законом України "Про прокуратуру" права на соціальний захист, оскільки, встановлене та наявне право на таку пенсію не може бути нівельоване у зв`язку із прийняттям законодавчою владою України нових законів, які звужують права громадян України на пенсійне забезпечення.

У пункті 35 рішення від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності. Принцип законного очікування спрямований нате, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що дію нормативно- правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, законне сподівання на те, що положення певного нормативно-правового акта будуть застосовані до тих чи інших правовідносин, не може перебувати поза зв`язком з дією такого нормативно-правового акта в часі.

В період з 1983 року, і до припинення позивачем виконання функцій прокурора до квітня 1996 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, яким визначалося право на відставку у разі наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, у зв`язку з чим у позивача виникло права на застосування положень даного Закону.

Статтею 87 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови функціонування прокуратури і діяльності прокурорів. Забезпечення функціонування системи прокуратури передбачає серед інших вимог гарантування достатнього рівня соціального забезпечення прокурорів.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України визначається, що в Україні діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності, який вимагає ясності і однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними.

Право прокурора на пенсійне забезпечення є гарантією незалежного здійснення функцій прокуратури і незалежності працюючих прокурорів та дає підстави висувати до прокурорів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості, спрямоване на забезпечення гідного статусу їх життєвого рівня, оскільки прокурор обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Визначені ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII засади діяльності прокуратури щодо законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності діяльності прокурорів означають, в тому числі, законодавчо обумовлений імператив матеріального забезпечення прокурорів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення повноважень прокурора.

Згідно викладеного у рішеннях Конституційного Суду України (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 у справі № !- 38/2016 сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі в органах прокуратури. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що їх служба пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей, а тому це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, матеріальне забезпечення прокурора після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих прокурорів і надається для гарантування верховенства права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Пенсія, як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична и юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відмова у перерахунку пенсії на підставі і у порядку, визначеному у законі, чинному на момент звернення за перерахунком (переходом) на прокурорську пенсію, є втручанням у майнові права позивача у розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Суд зауважує, що відповідач у відповідь на заяву позивача відмовив йому у переході з пенсії за віком на пенсію за вислугу років з мотивів відсутності достатнього стажу для здійснення відповідного переводу. Відтак, спору щодо відсоткового розміру заробітної плати для перерахунку пенсії і щодо обмеження пенсії максимальним розміром на час звернення позивача до суду у цій справі не існувало.

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо перерахунку призначеної позивачу пенсії за вислугу років на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

З огляду на викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частина 2 статті 77 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 27.07.2020 О/р № 19 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 20.07.2020 перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09.07.2013, на пенсію за вислугу років, призначеної відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII з урахуванням вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (що регулюють порядок обчислення стажу, який дає право на пенсію за вислугу років).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (код ЄДРОУ 42098368) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення КАС України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Смолій