Справа № 380/2270/21
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2270/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини Барвіцького Віктора Юрійовича, Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини Барвіцького Віктора Юрійовича, Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини В.Ю. Барвіцького, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині відмови у відкриті провадження в справі про порушення прав і свобод людини і громадянина за зверненням ОСОБА_1 від 28.09.2020;

- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 28.09.2020, відкрити провадження в справі про порушення прав і свобод ОСОБА_1 , як людини і громадянина та вжити заходів щодо відновлення конституційних прав ОСОБА_1 зазначених у позовній заяві.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є фізичною особою-підприємцем II групи, та згідно договору оренди нею орендується торгова площа в ТОВ «Світлиця-М». 03.12.2019, у вказаному приміщенні, відносно позивача було скоєно протиправні дії особою кавказької національності. Протиправні дії полягали у порушенні ст.173 КУпАП, ст.129 КК, ст.206 ККУ. Позивач вказує, що з метою припинення протиправних дій, через «оператора 102» на місце було викликано наряд поліції. Прибувши за викликом, працівники патрульної поліції затримали зазначену особу кавказької національності та доставили її в Галицький відділ поліції ГУНП у Львівській області. Після подання мною письмової заяви із зазначенням всіх обставин, подія була зареєстрована до єдиного обліку за №37773. Однак, станом на травень 2020 року працівниками відділу поліції Галицького району м. Львова не було вжито жодних заходів щодо покарання зазначеної вище особи та не надано жодної відповіді. Надалі, 25.05.2020 позивач звернулася до ГУ НП у Львівській області з інформаційним запитом з метою отримання інформації про вжиті заходи працівниками Галицького відділу поліції по справі №37773. Проте, станом на 15.06.2020 жодної інформації надано не було. 15.06.2020, позивач скерувала інформаційний запит до МВС України. 23.06.2020, з МВС України на адресу позивача було скеровано лист № С-11170, в якому зазначено, що запит зареєстровано як заяву, на яку буде надано відповідь та копію супровідного листа скерованого до Національної поліції. Проте, станом на 28.09.2020 жодної відповіді на запити позивачем не отримано.

Позивач вказує, що у зв`язку з порушенням працівниками МВС України її конституційних прав, 28.09.2020 вона звернулася з письмовою заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. 27.10.2020 позивачкою отримано відповідь від представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини В.Барвіцького №292034/С-16158.3/20/30 від 20.10.2020. Зі змісту відповіді встановлено, що реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на порушення конституційних прав позивачки відсутнє. Провадження з приводу грубого порушення працівниками Національної поліції вимог ст.40 Конституції України, Законів України «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації» не відкрито. Відповідь надана формально, з рекомендацією повторного звернення до підрозділів Національної поліції України.

На думку позивача, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини не вжито належних заходів реагування на порушення конституційних прав позивачки, передбачених змістом статті 40 Конституції України, що були вчинені працівниками Національної поліції України в частинні ненадання відповіді на її звернення. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 22.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Від відповідача 1 - представника Уповноваженого Верховної ради України з прав людини Барвіцького Віктора Юрійовича станом на день розгляду справи відзиву на позовну заяву не надходило.

Від відповідача 2 - Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач проти позову заперечив, по суті спору зазначив, що позивачка звернулася до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою від 28.09.2020, яка зареєстрована відповідачем 2 за вх. № С-16158.3/20 від 02.10.2020. Позивачка у своїй заяві стверджувала, зокрема, про порушення права на надання інформації, запитуваної в запитах від 25.05.2020 до Головного управління Національної поліції у Львівській області та від 15.06.2020 до Міністерства внутрішніх справ України.За результатами розгляду заяви позивачки було встановлено, що запитувана нею інформація стосується її особисто, а тому така інформація може бути отримана відповідно до вимог Закону України «Про захист персональних даних» (Закон № 2297-VI), а не в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» ( Закон № 2939-VI). Відповідач вказав, що, запити позивачки не відповідають вимогам частини 6 статті 16 Закону № 2297-VI. У зв`язку з цим позивачці надана відповідь від 20.10.2020 вих. № 29203.4/С-16158.3/20/30.1 з роз`ясненням законодавства та порядку отримання запитуваної нею інформації. З урахуванням того, що за результатами перевірки викладених обставин у зверненні позивача до Уповноваженого та доданих до нього документів, встановлено, що її заява до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області є заявою про вчинення кримінального правопорушення, порядок розгляду якої регулюється нормами КПК України, а розгляд запитів позивачки до ГУ НП у Львівській області та МВС України регулюється нормами Закону № 2297-VI, а не Законом № 2939-VI, тому відсутнє порушення прав позивачки, передбачених Законами України «Про звернення громадян» та «Про доступ до публічної інформації», а відтак відсутні підстави за зверненням позивачки для відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

03.12.2019 старшим інспектором ЧЧ Галицького ВП ГУНП у Львівській області зареєстровано в інформаційно-тедекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» заяву за №37773 заяву, про те, що 03.12.2019 близько 16:30 год в торгове приміщення, яке орендує заявниця- ОСОБА_2 увійшов громадянин, який систематично приходить в дану установу та чинить хуліганські дії (а.с.6).

Позивачка вказує, що станом на травень 2020 працівниками відділу поліції Галицького району м. Львова не було вжито жодних заходів щодо покарання зазначеної вище особи та мені не було надано жодної відповіді.

25.05.2020 позивачка звернулася до ГУ НП у Львівській області з інформаційним запитом з метою отримання інформації про вжиті заходи працівниками Галицького відділу поліції по справі №37773 (а.с.7).

Станом на 15.06.2020 жодної інформації позивачці надано не було.

15.06.2020, позивачкою було скеровано інформаційний запит до МВС України у зв`язку з ігноруванням працівниками ГУ НП у Львівській області запитів громадян та відсутністю реагування на заяву про скоєння правопорушення, керуючись вимогами Закону України «Про доступ до публічної інформації».

23.06.2020, МВС України листом № С-11170 повідомлено, що за змістом запит ОСОБА_1 є зверненням громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», дія цього закону не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом, тому заява розглядатиметься відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та зареєстрована за №С-11170 від 23.06.2020. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» заява надіслана за належністю для розгляду до Національної поліції України.

28.09.2020 ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою щодо сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством прав та інтересів громадян, повідомлення щодо порушення прав на отримання публічної інформації та вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» посадовими особами Національної поліції МВС України у якій просила відкрити провадження у справі про поорушення її законних прав на своєчасне отримання повної, точної та достовірної інформації в установлені законодавством строки на її запити від 25.05.2020 до ГУ НП у Львівській області та від 15.06.2020 до МВС України; негайно вжити заходів щодо притягнення до відповідальності особи, яка вчинила незаконні та протиправні дії, що зареєстровані в реєстрі за №37773; сприяти притягненню до відповідальності посадових осіб Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області, посадових осіб ГУ НП у Львівській області та Національної поліції МВС України.

20.10.2020 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини В.Барвіцьким надана відповідь від 20.10.2020 вих. № 29203.4/С-16158.3/20/30.1 у якій вказано, що зі змісту заяви ОСОБА_1 та доданих копій документів вбачається, що остання просить надати інформацію, яка стосується відомостей про її особу. У зв`язку з цим повідомлено, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» його дія не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, є персональними даними. Статтею 8 зазначеного Закону визначено права суб`єкта персональних даних, одним з яких є право на доступ до своїх персональних даних. Частиною 6 статті 16 зазначеного Закону також визначено, що суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання інформації щодо прізвища, ім`я та по батькові, місця проживання (місця перебування), мети та/або правових підстав для запиту, реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит. Повідомлено, що запити ОСОБА_1 не відповідають вказаним вище вимогам Закону, а саме не містять реквізитів документа, що посвідчує її особу. Окрім того, роз`яснено, що ОСОБА_1 може повторно звернутись до ГУНП у Львівській області та НПУ для отримання відомостей про її особу, оформивши запит відповідно до вимог статті 16 Закону.

Вважаючи, що Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини не вжито належних заходів реагування на порушення конституційних прав позивачки, передбачених змістом статті 40 Конституції України, що були вчинені працівниками Національної поліції України в частині ненадання відповіді на її звернення, позивачка звернулась з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.1 Закону України від 20.03.2020 №776/97 "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" (далі - Закон № 776/97) парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 4 Закон № 776/97 визначено Правовий статус Уповноваженого.

Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Повноваження Уповноваженого не можуть бути припинені чи обмежені у разі закінчення строку повноважень Верховної Ради України або її розпуску (саморозпуску), введення воєнного або надзвичайного стану в Україні чи в окремих її місцевостях.

Уповноважений має печатку із зображенням малого Державного Герба України та своїм найменуванням.

Місцезнаходженням Уповноваженого є столиця України - місто Київ.

Частинами першою, другою статті десятої Закону № 776/97 встановлено, що для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка. Структура секретаріату, розподіл обов`язків та інші питання щодо організації його роботи регулюються Положенням про секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Положення). На працівників секретаріату поширюється дія Закону України "Про державну службу". Положення та кошторис секретаріату затверджуються Уповноваженим у межах кошторису витрат, пов`язаних із діяльністю Уповноваженого. Призначення на посаду та звільнення працівників секретаріату здійснюються Уповноваженим.

Відповідно до статті 17 Закону № 776/97 Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12.08.2013 року № 18/02-13 затверджений Порядок здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Порядок № 18/02-13).

Згідно пункту 1.1 Порядку № 18/02-13 провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - це комплекс заходів, які здійснюються з метою парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини, сприяння їх поновленню, запобігання виникненню умов, що створюють можливості порушення прав та свобод людини.

У пункту 2 Порядку № 18/02-13 зазначено, що підставами відкриття провадження можуть бути відомості про порушення прав і свобод людини і громадянина, які містяться у: зверненнях громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників (повноваження яких оформлені у встановленому законодавством порядку).

У пункту 3.6 Порядку № 18/02-13 передбачено заходи, які можуть вживатись під час провадження, а саме: здійснення перевірки відомостей, викладених у зверненнях або повідомленнях, шляхом: надсилання запитів до відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності; виїзд працівника Секретаріату на місце події, відвідування органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності; запрошення посадових і службових осіб, громадян України, іноземців та осіб без громадянства для отримання від них усних або письмових пояснень щодо обставин, які перевіряються по справі; ознайомлення з документами, у тому числі тими, що містять інформацію з обмеженим доступом, та отримання їх копій в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, органах прокуратури, включаючи справи, які знаходяться в судах; проведення нарад, консультацій з представниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, з питань, що порушені у зверненнях або повідомленнях; звернення до суду із заявою про захист прав і свобод людини і громадянина у випадках .та в порядку, встановлених законодавством; участь у судовому процесі у випадках та порядку, встановлених законодавством; проведення перевірок діяльності органів державної влади, підприємств, установ, організацій з отриманням результатів експертиз і підготовкою відповідних висновків.

Відповідно до підпункту 3.10 Порядку № 18/02-13 повідомлення автора звернення про відкриття провадження та його інформування про результати провадження здійснюється тим структурним підрозділом, який визначено головним виконавцем провадження, з урахуванням інформації, наданої співвиконавцями.

Згідно пункту 6.1 Порядку № 18/02-13 провадження завершується шляхом надання остаточної відповіді авторові звернення за результатами з`ясування обставин справи після вжиття передбачених Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» заходів, спрямованих на запобігання порушенням прав і свобод людини або сприяння їх поновленню.

Таким чином, основною метою відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина є відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Водночас, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації «№ 2939-VI (далі Закон №2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Частиною другою статті 2 Закону № 2939-VI встановлено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Згідно зі статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, регулюються Законом України «Про захист персональних даних» № 2297-VI (далі Закон № 2297-VI).

Статтею 2 Закону № 2297-VI визначено, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частиною 1 статті 5 Закону № 2297-VI персональні дані є об`єктами захисту цього Закону.

Частиною 2 статті 8 Закону № 2297-VI передбачено, що суб`єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.

Порядок доступу до персональних даних визначено статтею 16 Закону № 2297-VI. Зокрема, суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу (далі - запит) до персональних даних володільцю персональних даних (частина третя статті 16 Закону № 2297-VI).

Відповідно до частини 6 статті 16 Закону № 2297-VI суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання такої інформації: прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно до статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1)документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2)документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» до реквізитів документу, виданого особі засобами Реєстру, а також документів, на підставі яких видані такі документи належить тип, назва документа, серія, номер, дата видачі та уповноважений суб`єкт, що видав документ, строк дії документа.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивачка у своїх запитах просить надати інформацію, яка створена за результатами розгляду її заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області, яка стосується конкретного питання, тобто є єдиною, тому надання позивачці запитуваної інформації призвело б до ідентифікації її факту звернення до відповідних осіб та ідентифікації її як заявника за вказаним зверненням.

Отже, у розумінні статті 2 Закону № 2297-VI інформація про хід розгляду заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області є ідентифікованими відомостями про позивачку, оскільки запитувана інформація стосується факту її звернення до згаданого органу та ідентифікує її як заявника за вказаною заявою.

З урахуванням того, що запитувана позивачкою інформація стосується її особисто, то Запити повинні відповідати вимогам, установленим статтею 16 Закону № 2297-VI, а саме містити інформацію про реквізити документа, що посвідчує особу позивачки та має розглядатися відповідно до вимог Закону № 2297-VI.

Окрім цього, суд зазначає, що запитувана позивачкою інформація може бути надана виключно на підставі норм Закону № 2297-VI, який встановлює спеціальний порядок звернення та отримання самим суб`єктом персональних даних інформації, що містить його персональні дані.

Законом № 2297-VI також встановлено інші, ніж в Законі № 2939-VI, вимоги до оформлення запиту, строки розгляду запиту тощо.

При цьому відповідно до загальних принципів права у випадку конкуренції загального та спеціальної норми законодавства пріоритет в застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Так, Закон № 2297-VI в частині доступу особи до інформації про себе є спеціальною нормою по відношенню до Закону № 2939-VI.

У свою чергу, частиною 1 статті 24 Закону № 2297-VI передбачено, що володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.

Частиною 3 статті 10 Закону № 2297-VI визначено, що використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, на володільця персональних даних Закон № 2297-VI покладає обов`язок забезпечити захист персональних даних від незаконного доступу, у тому числі й з метою недопущення їх витоку.

В свою чергу, частиною 2 статті 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» передбачено, що Уповноважений зобов`язаний зберігати конфіденційну інформацію.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що запити позивачки на інформацію стосуються інформації про неї та не відповідають вимогам статті 16 Закону № 2297-VI, відповідач 2 позбавлений можливості вживати заходів спрямованих на спонукання ГУ НП у Львівській області чи НП України на надання запитуваної інформації, позаяк нормами статей 10, 24 Закону № 2297-VI на них як володільців персональних даних покладено обов`язок забезпечити захист персональних даних від незаконного доступу, а виконання ними зазначених обов`язків фактично зводиться до того, що вони можуть надавати інформацію про особу на її запити лише за умови відповідності такого запиту вимогам статті 16 Закону № 2297-VI, у протилежному ж випадку це призведе до порушення вимог статей 10, 24 Закону № 2297-VI.

Окрім цього, щодо покликання позивачки у позовній заяві про порушення її прав, передбачених статтею 40 Конституції України та Законом України «Про звернення громадян» за результатами поданої нею до Галицького відділу поліції ГУНП у Львівській області заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Зі змісту заяви позивачки слідує, що це заява, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, порядок розгляду якої врегульовано Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України).

Відповідно до статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Відповідно до статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Таким чином, розгляд заяви позивачки до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області регулюється КПК України, в свою чергу положення Закону України «Про звернення громадян» на розгляд такої заяви не поширюються, суд звертає увагу, що позивачка за наслідками невиконання посадовими особами поліції вимог статті 214 КПК України має право оскаржити дії чи бездіяльність таких осіб до слідчого судді відповідно до статті 303 КПК України.

Щодо вимог Позивачки відкрити провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина за її зверненням, то, з урахуванням того, що за результатами перевірки викладених обставин у зверненні позивачки до Уповноваженого та доданих до нього документів, встановлено, що її заява до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області є заявою про вчинення кримінального правопорушення, порядок розгляду якої регулюється нормами КПК України, а розгляд запитів позивачки до ГУ НП у Львівській області та МВС України регулюється нормами Закону № 2297-VI, а не Законом № 2939-VI, а тому відсутнє порушення прав Позивача, передбачених Законами України «Про звернення громадян» та «Про доступ до публічної інформації», а відтак відсутні підстави за зверненням позивачки для відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина.

Суд зазначає, що позивачці не може надаватися запитувана інформація за її запитами, оскільки вона стосується особисто її, а самі запити не відповідають вимогам статті 16 Закону № 2297-VI, оскільки не містять реквізитів документа, що посвідчує особу позивачки.

З урахуванням наведеного, відповідачем 2 правомірно листом вих. № 29203.4/С-16158.3/20/30.1 від 20.10.2020 надано позивачці відповідні роз`яснення щодо порядку розгляду запитів на надання інформації про особу та вимог до таких запитів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач в спірних правовідносинах не допустив порушень вимог чинного законодавства, а доводи позову та позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Закріплений у ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Судовий збір поверненню не підлягає.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Грень Н.М.