Справа № 640/32985/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Кобаля М.І., Лічевецького І.О.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни (далі - Відповідач, Приватний виконавець) про визнання протиправною та скасування постанови від 08.12.2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №63847701.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.03.2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку. Також наголосив, що чинне законодавство, яке регламентує спірні правовідносини, не містить застереження про здійснення виконавчого провадження виключно за місцем реєстрації місця проживання боржника. Окремо суд зауважив, що питання оцінки правомірності здійснення виконавчого напису перебуває поза межами предмету розгляду цієї справи, у той час як останній містить всі необхідні для виконавчого документу реквізити.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом не було надано оцінку викладеним у письмових поясненнях від 12.03.2021 доводів, а також безпідставно не витребувано оригінал виконавчого документу. Наголошує, що виконавчий напис вчинений не на спеціальному бланку та виданий без наявних на те законних підстав, а відтак не міг вважатися виконавчим документом, на підставі якого могло б бути відкрите виконавче провадження. Наголошує, що адреса місця реєстрації та місця проживання ОСОБА_1 у Київській області підтверджується документально, у той час як вказана у виконавчому написі адреса фактичного перебування Позивача у місті Києві жодним чином не підтверджена. Зауважує на існуванні у Приватного виконавця обов`язку перевірити відомості виконавчого документа. Окремо звертає увагу, що суд безпідставно зазначив про відсутність доказів оскарження виконавчого напису Позивачем, оскільки відповідні обставини спростовуються відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.04.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.04.2021 року, яке у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача було відкладено на 26.04.2021 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (далі - Третя особа, ТОВ «Вердикт Капітал»).

У відзиві на апеляційну скаргу Приватний виконавець просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що при відкритті виконавчого провадження Відповідачем перевірено його на відповідність вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у той час як вчинення виконавчого напису, у тому числі зазначення відомостей щодо адреси боржника, належить до компетенції нотаріуса, ставити під сумнів які виконавець не вправі. Окремо звертає увагу, що чинним законодавством передбачено право осіб на вільне місце проживання, у той час як Закон України «Про виконавче провадження» не пов`язує місце здійснення виконавчого провадження виключно з місцем реєстрації боржника.

Відзиву на апеляційну скаргу від Третьої особи не надійшло.

У письмових поясненнях ОСОБА_1 звертає увагу, що у відзиві на апеляційну скаргу Приватний виконавець не спростовує невідповідність виконавчого напису вимогам чинного законодавства, адже останній виданий на підставі норм права, які втратили чинність. Наголошує, що матеріали справи не містять доказів перебування боржника за адресою у місті Києві, що не з`ясовувалося Відповідачем взагалі. Наголошує на неможливість застосування до спірних правовідносин позиції Верховного Суду у справі №460/3537/20, оскільки рішення у ній ухвалювалося за участі інших сторін. Окремо наголошує на невідповідності виконавчого напису вимогам чинного законодавства та безпідставності заміни кредитора у зобов`язанні взагалі.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції встановив, що Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис від 20.11.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №93414 (а.с. 43), про звернення стягнення з громадянина України ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ), який є боржником за кредитним договором від 04.12.2013 року №630051597, укладеним з АТ «Альфа - Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитним договором від 28.01.2019 року №2019-1АБ/ВЕСТА ТОВ «Інвестохіллс Веста», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитним договором від 29.01.2019 року №29-01/19/2 є ТОВ «Вердикт Капітал», іменований стягувачем.

З матеріалів справи вбачається, що 07.12.2020 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до Приватного виконавця із заявою № 13886815 від 01.12.2020 року про примусове виконання виконавчого напису від 20.11.2020 року №93414 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у сумі 66 971,75 грн. (а.с. 41-44).

При цьому, як й у виконавчому написі, так і у заяві про примусове виконання виконавчого напису зазначені адреси місця реєстрації та місця проживання ОСОБА_1 , а саме: адреса реєстрації боржника - АДРЕСА_1 ; місце проживання боржника - АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції встановив, що 08.12.2020 року Відповідачем прийнято постанову ВП № 63847701 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем виконавчого напису від 20.11.2020 року, зареєстрованого у реєстрі за №93414 (а.с. 45-46).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. 55 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 4, 18, 24 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), ст. 29 Цивільного кодексу України, а також ст. 89 Закону України «Про нотаріат» і ст. ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалі від 25.01.2019 року у справі №511/1342/17, прийшов до висновку про те, що оскільки, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи за місцем проживання або перебування боржника-фізичної особи, незалежно від місця реєстрації боржника, то оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням правил територіальної діяльності Відповідача, є правомірною та скасуванню не підлягає.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Частинами 1, 2 та 6 указаного Закону визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження закріплені у розділі ІV Закону.

Так, згідно ч. 2 ст. 24 Закону приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Отже, як було вірно зазначено судом першої інстанції, чинне законодавство, яке регламентує спірні правовідносини, не містить застереження про здійснення виконавчого провадження виключно за місцем реєстрації місця проживання боржника.

До того ж, наведеними нормами приватний виконавець не уповноважений на проведення перевірки місця проживання, перебування боржника - фізичної особи, які зазначені у виконавчому документі.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №826/15676/16.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи виконавчого напису (а.с. 60), який було надано Відповідачу на виконання, останній містить відомості щодо адреси реєстрації Позивача: АДРЕСА_1 , та адреси його проживання: АДРЕСА_2 .

У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

З аналізу вказаних вище положень чинного законодавства вбачається, що фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку.

За правилами ч. 3 ст. 5 Закону приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання у випадках, передбачених цим Законом.

При цьому частиною 4 статті 4 вказаного Закону передбачено перелік підстав, за наявності яких виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання, однією з яких є пред`явлення виконавчого документа не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Отже, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 804/6996/17 та від 30.04.2020 року у справі №580/3311/19.

Колегією суддів враховується, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону у виконавчому документі зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Аналогічні вимоги до змісту виконавчого напису нотаріуса як виконавчого документа містять також положення ст. 89 Закону України «Про нотаріат», яка передбачає, що у виконавчому написі повинні зазначатися, зокрема, найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для фізичних осіб).

При цьому, згідно пп. пп. 2.1., 2.2. п. 2 гл. 16 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок №296/5), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Пунктом 4 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 визначено зміст виконавчого напису, який обов`язково повинен включати, зокрема, найменування та місце проживання (місцезнаходження) боржника, дату й місце його народження, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб).

Відповідно до підпунктів 7.1, 7.6 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 у справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису. Якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи.

Таким чином, ураховуючи наведене вище нормативне регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд у постанові від 09.12.2020 року у справі № 460/3537/20 підкреслив, що правильне вирішення спору у вказаних категоріях справ залежить від того, чи знаходиться адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, що вказана у виконавчому документі, в межах виконавчого округу приватного виконавця. Якщо адреса місця проживання/перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться в межах виконавчого округу приватного виконавця, то відкриття виконавчого провадження, за умови дотримання приватним виконавцем інших вимог Закону є правомірним.

Якщо ж адреса місця проживання або місця перебування боржника (фізичної особи) або місцезнаходження майна боржника, вказана у виконавчому документі, знаходиться поза межами виконавчого округу приватного виконавця, приватний виконавець зобов`язаний повернути такий виконавчий документ.

Судовою колегією враховується, що згідно абз. 12 п. 3 розд. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (далі - Інструкція №512/5), у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ / копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.

Разом з тим, у межах цього спору виконавчий документ, а саме - виконавчий напис нотаріуса від 20.11.2020 року №93414, було пред`явлено до Приватного виконавця у межах виконавчого округу за вказаним у виконавчому документі місцем проживання боржника - ОСОБА_1 , що, всупереч помилковим доводам Апелянта не зумовлювало виникнення у стягувача - ТОВ «Вердикт Капітал» обов`язку з подання документів, що підтверджують таку адресу.

Як було зазначено вище, положеннями ч. 4 ст. 4 Закону встановлено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документа. Однак, на етапі вирішення питання про відкриття виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа у приватного виконавця відсутній обов`язок, а отже і будь-який механізм, спрямований на перевірку законності виконавчого документа та правильності визначення у ньому адреси місця проживання/перебування боржника. Відповідальність за вчинення виконавчого напису відповідно до вимог глави 16 розділу II Порядку № 296/5 несе нотаріус, як особа, яка вчиняє виконавчий напис.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у вже згаданій постанові від 09.12.2020 року у справі № 460/3537/20.

Посилання Апелянта на те, що виконавчий напис виданий з порушенням вимог Порядку №296/5 не на спеціальному бланку судова колегія оцінює критично з огляду на таке.

За правилами пункту 5 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів.

Отже, викладення виконавчого напису на спеціальному бланку нотаріальних документів здійснюється лише у випадку, якщо напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість. Водночас матеріали справи свідчать, що виконавчий напис від 20.11.2020 року №93414 розміщено на звороті виписки з особового рахунка № НОМЕР_1 (а.с. 43), що виключає необхідність виготовлення його на спеціальному бланку.

Щодо твердження Позивача про безпідставність посилання у виконавчому написі на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, який визнано протиправним та нечинним постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2017 року у справі № 826/20084/14, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що у межах цього спору надається оцінка правомірності постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса від 20.11.2020 року №93414, а не самого виконавчого напису, який є предметом оскарження у справі №761/41796/20, рішення в якій на час апеляційного перегляду судового рішення у справі №640/32985/20 законної сили не набрало.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку, що на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису від 20.11.2020 року №93414, в якому було вказано адресу місця проживання боржника: АДРЕСА_2 , що знаходиться у межах відповідного виконавчого округу, у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової М.В. були всі визначені законом підстави для його відкриття. Відтак висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим та повністю відповідає наявним у матеріалах справи документам.

Судовою колегією також враховується, що Верховним Судом 31.03.2021 року прийнято постанову у справі № 380/7750/20, в якій за аналогічній у цій справі підстав касаційний суд прийшов до висновку про необхідність визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження з огляду на порушення приватним виконавцем основоположних принципів виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У свою чергу, положенням п. 2 ч. 4 ст. 328 КАС України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, суд апеляційної інстанції вправі відступити від висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права у подібних правовідносинах, зазначивши відповідні мотиви такого рішення.

У розрізі наведеного колегія суддів звертає увагу, що, як було зазначено вище, у цій справі визначальним є питання про наявність у приватного виконавця під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження обов`язку та відповідних повноважень щодо перевірки відомостей, які містить виконавчий документ, зокрема, місце проживання (перебування) боржника, що впливає на місце виконання рішення.

Згадана вище норма ч. 2 ст. 24 Закону не пов`язує місце проживання, перебування боржника - фізичної особи з його зареєстрованою адресою. Чинне законодавство не містить застережень про здійснення виконавчого провадження виключно за адресою реєстрації боржника.

Отже, визначальне значення для визначення місце виконання рішення має саме місце проживання/перебування боржника-фізичної особи, при цьому законодавець надає стягувачу альтернативу вибору: або за місцем проживання, або за місцем перебування боржника-фізичної особи.

При цьому, з огляду на положення ч. 4 ст. 4 Закону при надходженні до приватного виконавця виконавчого документа, він зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених ч. 1 ст. 4 Закону, зокрема, й щодо зазначення у виконавчому документі адреси місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.

Аналіз указаних норм Закону дає підстави стверджувати, що місце виконання виконавчого напису нотаріуса на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження визначається не приватним виконавцем, а відомостями, що містить виконавчий документ, складений та виданий уповноваженою на те особою, в якому серед іншого зазначається місце проживання боржника. Саме на підставі таких відомостей приватний виконавець вирішує чи уповноважений він приймати до свого виконання виконавчі документи.

При цьому наявність у виконавчому документі декількох адрес боржника не суперечить пункту 4 глави 16 розділу II Порядку № 296/5, яким визначено зміст виконавчого напису нотаріуса та вказано, що виконавчий напис має містити, зокрема, місце проживання (місцезнаходження) боржника.

При цьому ні положеннями Закону, ні нормами Інструкції 512/5 не уповноважують приватних виконавців витребовувати від стягувача відомостей на підтвердження місця проживання, перебування боржника (крім випадків пред`явлення виконавчого документа за місцезнаходженням майна боржника) або ставити під сумнів та перевіряти достовірність відомостей, що містить виконавчий документ.

Отже, повноваження приватного виконавця відповідно до статті 4 Закону обмежуються лише перевіркою наявності у виконавчому документі усіх обов`язкових реквізитів та дотримання стягувачем вимог щодо пред`явлення виконавчого документа за місцем виконання, визначеному виконавчим документом. У свою чергу, відповідальність за вчинення виконавчого напису відповідно до вимог глави 16 розділу II Порядку № 296/5 несе нотаріус, як особа, яка вчиняє виконавчий напис.

На переконання судової колегії, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 380/7750/20 висновки не враховують положень Закону України «Про нотаріат» та приписи Порядку №296/5, а відтак покладають відповідальність за можливе зазначення нотаріусом недостовірної фактичної адреси місця проживання боржника на приватного виконавця, який в силу неодноразово згаданих вище положень Закону не вправі ставити під сумнів відомості щодо учасників виконавчого провадження, вказаних у виконавчому документі. З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції, вирішуючи цей спір, відступає від позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.03.2021 року у справі №380/7750/20.

Колегія суддів зауважує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271-272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді М.І. Кобаль

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови складено та підписано « 26» квітня 2021 року.