Справа № 420/14946/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Юхтенко Л.Р. розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою Дочірнього підприємства «Лидер» (, місцезнаходження: 65496, Одеська обл., Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, вул. Ак. Вільямса, 93) до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4) про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 24 грудня 2020 року надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Лидер» (, місцезнаходження: 65496, Одеська обл., Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, вул. Ак. Вільямса, 93) до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4), в якій позивач просив визнати протиправними та скасувати постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №221637 від 02.11.2020 року, №221638 від 02.11.2020 року.

Також у позовній заяві позивач просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з 2102 грн. судового збору та 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 29 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 02 листопада 2020 року є безпідставними та незаконними, оскільки відповідачем при вирішенні питання про накладення штрафу неповно з`ясовано обставини спави.

Так, позивач зазначив, що 23.09.2020 року працівниками Управління Укратраснбезпеки в Миколаївській області було проведено габаритно ваговий контроль автомобіля позивача, що перевозив відсів насипом, за результатами якого складено безпідставний висновок про перевищення вагових параметрів.

На думку позивача, при здійненні габаритно-вагового контролю було допущено численні порушення чинного законодавства, вагові параметри автомобіля визначено невірно, акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів складено безпідставно.

Позивач звернув увагу, що з талону зважувального засобу, актів та довідки неможливо встановити на яких вагах відбувалось зважування. На думку позивача, за відсутності такої інформації неможливо встановити, що зважування відбулось у відповідності до встановлених законодавством вимог ваговим обладнанням та придатним для здійснення таких вимірювань, талон не містить ніяких рекивізтів зважуального засобу, які б дали змогу його ідентифікувати, не містить підписів особи, яка проводила зважування, ні водія автомобіля, ні реквізитів зважувального засобу, таким чином, позивач вважає, що він не може вважатись документом, що має юридичну силу. Інші докази акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, довідка про результати здісйнення габаритно-вагового контролю та акт про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт є похідними, оскільки складені на підставі даних зазначених у талоні. Позивач звернув увагу, що жодний із зазначених документів не підписаний водієм. При цьому документи складені однією посадовою особою, що є порушенням Порядку здійснення державного контролю на автомобільному траспорті, затвердженого постановою КМУ від 08.11.2006 року № 1567.

Окрім того, ввдсутня методика для визначення фактичної маси та навантаження на осі транспортного засобу з рідким та сипучим вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на осі транспортного засобу в русі. Як вбачається з копії талону, автомобіл позивача разом з вантажем мав фактичну повну масу 39, 95 тонни, при нормативно допустимій масі 40 тонн, тобто, на думку позивача, перевищення не було. При цьому в талоні зазначено, осьові навантаження окремо на 4 осі, в акті проведення перевірки зазначено, що перевищення становить на здвоєну вісь, хоча жодний із складених документів не містить доказів того, що якісь із осей автомобіля позивача утворюють здвоєну вісь.

Таким чином, на думку позивача, оскаржувані постанови не містять конкретної інформації про допущені позивачем порушення, а саме: із складених посадовими особами відповідача документів не вбачається перевезення позивачем вантажу з перевищенням вагових норм понад 20 %. Також позивач нікому не надавав послуги з перевезення вантажів, а перевозив відсів, придбаний для здійснення власної господарської діяльності.

Ухвалою від 26 лютого 2021 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

В ході підготовчого провадження відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 26 лютого 2021 року закрито підготвоче засідання та призхначено розгляд справи по суті.

На судове засідання призначене на 21 квітня 2021 року представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, складена секретарем судового засідання, до суду 21 квітня 2021 року надійшло клопотання про проведення судового засіданя без участі представника позивача.

Представник відповідача на судове засідання 21 квітня 2020 року не зявився, повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить розписка.

Відповідач відзив на позов не надав.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 21 квітня 2021 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Дочірнє підприємство «Лидер» зареєстровано 03.02.2006 року, номер запису до ЄДР № 1 543 102 0000 001348 (а.с.29). Основний вид економічної деялності: 41.20 будівництво житлових і нежитлових будівель.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію траснпортного засобу НОМЕР_1 , транспортний засіб FORD CARGO 4142D належить ДП Лидер» (а.с.19).

Так, суд встановив, що 23.09.2020 року посадовими особами Укртансбезпеки у Миколаївській області було проведено габаритно-ваговий контроль автомобілів FORD CARGO 4142D, НОМЕР_1 , що належать ДП «Лидер» та зроблено висновки, що перевезення вантажу з перевищенмя встановлених вагових обмежень, а саме: навантаження на звдоєну вісь становить 23, 2 т, чим порушено ПДР п. 22. 5 та ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт»,відсутній документ на вантаж, що має відповідати вимогам п. 11. 1 Постанови КМУ №363 від 14.10.1997 року та ст. 50 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме відсутня товарнрно-транспортна накладна, про що складено акт №195552 від 23.09.2020 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобльним транспортом (а.с.16).

Також були складені талон № 12487 від 23.09.2020 року, довідка № 046854 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, акт № 0006705 про перевищення траспортним засобом нормативних вагових параметрів.

Суд встановив, що за результатами розгляду вказаних документів, Управлінням Укртансбезпеки в Одеській області прийнято відносно позивача постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу №221637 від 02.11.2020 року в сумі 34 000 грн. за допущення порушення, за яке передбачене відповідальність ч. 1, абз. 16 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та постанова про застосування адміністративно - господарського штрафу № 221638 від 02.11.2020 року в сумі 1700 грн. за допущення порушення, передбачене ч. 1, абз. 3 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 17-18).

Судом досліджена копія накладної № 12 від 23.09.2020 року, відповідно до якої відпущено ТОВ «КБК» та одержано ДП «Лідер» відсів 22900 кг (а.с.20), договір № 10/05-2020 від 14.05.2020 року, укладений між ТОВ «Корпорація Бугські Карєри» (Продавець) та ДП «Лидер» (Покупець), предметом якого є поставка гранітні матеріали (щебінь, відсів, к/бут) по заявці останнього (а.с. 21) та свідоцтва про повірку закондавчо регульованого засобу вимірювалної техніки.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001 року (надалі Закон №2344-III) визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту, відповідно до статті 1 якого автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

За приписами частини 3 статті 6 Закону №2344-III, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (пункт 8 Положення №103).

Згідно з статтею 2 Закону №2344-III, законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України Про транспорт, Про дорожній рух, чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Частиною 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 48 Закону №2344-III, у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 33 Закону України Про автомобільні дороги).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони.

Відповідно до п. 16 цієї Постанови, перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначається окремими актами законодавства.

Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30.

Згідно з п. 3 цих Правил, транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, передбачено що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879 затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, який визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування. (далі - Порядок №879).

Відповідно до пп. 4 п. 2 вказаного Порядку, габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Пунктом 3 Порядку №879 передбачено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з абз. 1 п. 28 Порядку №879, плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Таким чином, обов`язок внесення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів покладено саме на перевізника.

Згідно з ст. 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Для виконання перевезень небезпечних вантажів автомобільний перевізник повинен одержати відповідну ліцензію (ст. 33 Закону №2344-III).

Відповідно до абзаців 14, 15, 16 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм без відповідного дозволу.

Згідно з підпунктом 6 пункту 2 Порядку №879 вимірювальне і зважувальне обладнання - технічні засоби, які застосовуються під час визначення габаритно-вагових параметрів транспортних засобів і мають нормовані метрологічні характеристики.

При цьому пункт 12 Порядку №879 передбачає, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Пунктом 13 Порядку № 879 визначено, що під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Положеннями п.2 розд. ІІІ Вимог до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 р. №255, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.08.2016 р. за №1171/29301 встановлено вимоги до облаштування Стаціонарного пункту габаритно-вагового контролю, який повинен мати, серед іншого, стаціонарні ваги для точного зважування транспортних засобів у русі; оптичний датчик визначення довжини транспортних засобів; електронно-обчислювальну техніку з відповідним програмним забезпеченням для збору, аналізу, накопичення, зберігання та передачі інформації; приміщення для персоналу та електронно-обчислювальної техніки; свідоцтво про повірку ваг та свідоцтво про державну метрологічну атестацію ваг.

Таким чином, п.12, 13 Порядку №879 та Вимоги №255 висувають, зокрема такі обов`язкові умови, лише за одночасного дотримання яких результати зважування можуть кваліфікуватися як достовірні та бути підставою для притягнення до відповідальності: повірка вагів, засвідчена свідоцтвом про повірку вагів; метрологічна характеристика вагів, засвідчена свідоцтвом про державну метрологічну атестацію ваг; клеймування (пломбування) вагів, що виключає протиправне втручання до обладнання вагів з метою викривлення результатів зважування.

Так, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження відповідності вагів, на яких зважено транспортний засіб позивача, усім зазначеним вище нормативним вимогам.

Також, відповідачем не надано доказів перешкоджання рухові транспортного засобу позивача після виявлення перевищення вагових параметрівоскільки відповідно чинного законодавства, рух таких транспортних засобів забороняється до перевантаження та виявлення відсутності перевищення вагових параметрів.

Відповідно до положень п. 21, 24 Порядку №879, у разі виявлення перевищення вагових параметрів вантажу, подальший рух транспортного засобу можливим лише за одночасного виконання наступних трьох умов:

1.Здійснення оплати за проїзд великогабаритного транспорту;

2.Поділу та перевантаження вантажу на декілька транспортних засобів;

3.Повторного здійснення габаритно-вагового контролю.

Заборону подальшого руху транспортним засобом з перевищенням вагових параметрів встановлено й п. 2.42 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306.

Однак, відповідачем не надано доказів перешкоджаня руху транспортного засобу, який належить ДП «Лидер», будь-якого перевантаження транспортного засобу; повторного зважування транспортного засобу; сплати плати за проїзд, яка здійснюється у разі перевищення вагових параметрів, вказаних у пп. 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. №1306.

Таким чином, суд вважає, що визначення вагових параметрів транспортного засобу використовуваного позивачем було здійснено з порушенням вищевказаних положень Порядку № 879, а тому, отримані за наслідками такої перевірки докази, а саме: Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, Довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю не може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує факт зважування транспортного засобу позивача вимірювальною технікою, яка перебувала в робочому стані, та має Свідоцтво про державну метрологічну атестацію.

Також, суд встановив, що у акті перевірки, на підставі якого прийнято оскаржувані постанови також зазначено про порушення вимог щодо надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів перелік, яких визначено ст. 48 Закону Україн «Про автомобільний транспорт», а саме: Товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж.

Так, суд звертає увагу, що статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Так, позивач зазанчив, що перевозив вантаж для власних потреб на підставі договору поставки від 14.05.2020 року № 10/05-2020, а накладна №12 від 23.09.2020 року є документом на отриманий від ТОВ «Корпорація «Бугські карєри» відсів, та саме така форма накладної надається водіям покупців на відвантажений товар.

Таким чином, суд вважає, що позивачем надано документи на вантаж, придбаний для власної господарської діяльності, а тому відповідачем не доведено порушення позивачем ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Таким чином, враховуючи вищевикладені та встановлені судом обставини, відсутність віздиву на позовну заяву, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанови Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу №221637 від 02.11.2020 року та постанови Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу №221638 від 02.11.2020 року є правомірними та належать задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому належать стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 2102 грн.

В прохальній частині позову позивач також просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн.

Розглянувши вказане клопотанн, суд доходить такого висновку.

Згідно з ч.1,2 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 квітня 2020 року між ДП «Лидер» та адвокатом Ковальський В.Є. укладено договір про надання правової допомоги №02/04/2020, відповідно до п. 1.1 якого клієнт доручає, а адвокат зобовязується представляти інтереси клієнта щодо захисту його прав та інтересів перед фізичними та юридичним особами, в установах, підприємствах, організаціях, судових правоохоронних органах, подактових, митних органах державної влади та місцевого самоврядування, здійснювати представництво та надавати правову допомогу при провадженні у кримінальних, цивільних, адміністративних, господарських та інших справах (а.с.25)

Також, 17 грудня 2020 року укладено додаткову угоду № 5 до цього договору, відповідно до п.п. 1.1.1 якого сторони дійшли згоди, що клієнт доручає, а адвокат зобовязується здійснювати представництво інтересів клієнта та надання йому правової допомоги з метою оскарження до адміністративного суду постанов Піденного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки № 221637 вд 02.11.2020 та № 221638 від 02.11.2020 про застосування адміністративно-господарських штрафів, та в обов`язки Адвоката за цією Угодою входить: ознайомлення з документами, наданими Клієнтом, та правовий аналіз ситуації; надання Клієнту консультацій з питань, що стосуються предмету цієї Угоди; складання та направлення (подання) адвокатських запитів, витребування та отримання необхідних доказів, у разі необхідності - направлення їх копій іншим особам відповідно до вимог чинного законодавства, та подання їх до суду чи іншого органу;складання позовної заяви і необхідних додатків до неї та надання їх Клієнту для ознайомлення і підписання, або підписання їх від імені Клієнта, а також засвідчення необхідних копій документів; подання (чи направлення засобами поштового, кур`єрського чи інших видів зв`язку) позовної заяви до адміністративного суду відповідно до встановленої законом підсудності; -надання Клієнту правової допомоги та представництво його інтересів під час розгляду справи адміністративним судом першої інстанції; складання необхідних заяв по суті справи та будь-яких інших заяв, клопотань, заперечень, пояснень, будь-яких процесуальних документів та подання (чи направлення засобами поштового кур`єрського чи інших видів зв`язку їх до суду, а також, у разі необхідності направлення їх копій відповідачу та іншим особам, які беруть участь у справі; участь в судових засіданнях адміністративного суду першої інстанції в якості представник Клієнта; отримання копій судових рішень суду першої інстанції;- у разі необхідності складання апеляційних та касаційних скарг на ухвали суду першої інстанції, відзивів чи заперечень на апеляційні скарги, надання їх Клієнту для ознайомлення т підписання або підписання їх від імені Клієнта, направлення їх копій іншим учасниками справ та подання до відповідного суду чи направлення засобами зв`язку.

Пунктом 1.2.1 цієї додаткової угоди передбачено що розмір гонорару адвокатом визначається наступним чином, за згодою сторін визначено у фіксованому розмірі 3500 грн. Оплата здійснюєтся протягом 10 робочих днів з дня укладення цієї угоди (а.с.26).

На підтвердження факту оплати послуг за даним Договором позивачем надано рахунок №02/12/20 від 17 грудня 2020 року у розмірі 3500 грн. та платіжне доручення №3897 від 18 грудня 2020 року про оплату послуг у розмірі 3500 грн. (а.с.27-28).

Згідно з ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Враховуючи зміст спірних правовідносин, суд доходить висновку, що вказана справа не відноситься до категорії складних, існує судова практика щодо розляду таких справ, а тому вивчення законодавчої бази та підготовка позовної заяви не потребувала значних зусиль та витрат. Також суд враховує, що у цій справи не відбувалось усне слухання та справа була розглянута та вирішена у порядку письмового провадження. Ціна позову невелика.

Позивачем не наведений погодинний опис наданих послуг, що перешкоджає належній оцінці наданих доказів.

Тому, з урахуванням наведених обставин, та відсутності погодиного опису наданих послуг, суд вважає, що спрівмірною вартістю фактично наданих послуг буде сума 2000 грн.

Тому, суд доходить висновку, керуючись приписами ст. 134 КАС України, та виходячи із вищенаведених судом обставин, належать відшкодуванню витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн., в іншій частині клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Дочірнього підприємства «Лидер» (, місцезнаходження: 65496, Одеська обл., Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, вул. Ак. Вільямса, 93) до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4) про визнання протиправними та скасування постанов, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4) про застосування адміністративно-господарського штрафу №221637 від 02.11.2020 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4) про застосування адміністративно-господарського штрафу №221638 від 02.11.2020 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (, 03135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) в особі Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4) на користь Дочірнього підприємства «Лидер» (, місцезнаходження: 65496, Одеська обл., Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, вул. Ак. Вільямса, 93) судовий збір в розмірі 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок), витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 Розділу IV Прикінцеві положення КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко