Справа № 520/1462/21
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про відмову в зупиненні провадження у справі

26 квітня 2021 р. Справа № 520/1462/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевченко О.В.,

при секретарі - Король Д.О.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів, Харківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, - Владимирець А.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання позивача про зупинення провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправними рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Харківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосування закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Харківської обласної прокуратури від 23.12.2020 № 3575к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Харківської місцевої прокуратур №2 та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020;

- поновити ОСОБА_1 в органах Харківської обласної прокуратури та на посаді прокурора, рівнозначній посаді, яку вона займала станом на 29.12.2020;

- стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.12.2020 по дату винесення судового рішення.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено підготовче засідання.

05.04.2021 року позивачем подано до канцелярії суду клопотання, в якому просив суд зупинити провадження по даній справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України по справі №3/116(20).

В обґрунтування заявленого клопотання зазначено, що спірні у цій справі обставини виникли у зв`язку з реалізацією відповідачами норм розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо першочергових заходів із реформи прокуратури" віл 19 вересня 2019 року №113-ІХ. Згідно з наявної на офіційному веб-порталі Конституційного Суду України, ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України відкрито конституційне провадження у справі щодо розгляду подання 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (зі змінами) (справа №3/116(20). Оскільки наказ про звільнення позивача з посади прийнято саме на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 № 113-ІХ (зі змінами), тому існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за результатами розгляду конституційного подання 50 народних депутатів України № 3/116(20) від 18.03.2020 року. Отже на думку позивача наявні підстави для зупинення провадження по даній справі відповідно до п.3 ч.1 ст. 236 КАС України.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлене клопотання.

Представник відповідачів заперечував проти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи та клопотання позивача про зупинення провадження, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не згоден зі своїм звільненням, яке відбулось на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України "Про прокуратуру".

Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Наведеним Законом також доповнено статтю 51 Закону України "Про прокуратуру" частиною п`ятою такого змісту: 5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

При цьому, на розгляді Конституційного Суду України перебуває конституційне подання 50 народних депутатів України № 3/116(20) від 18.03.2020 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-ІХ (зі змінами).

Згідно з наявної на офіційному веб-порталі Конституційного Суду України інформації станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України КСУ відкрито конституційне провадження у справі; здійснюється підготовка справи до розгляду на пленарному засіданні Великої палати Суду.

В клопотанні про зупинення провадження по даній справі позивач виходив з того, що питання конституційності закону, на підставі якого виникли спірні правовідносини, перебуває у системному зв`язку з потенційним результатом розгляду цього питання та фактичними обставинами цієї адміністративної справи.

Суд з цим не погоджується виходячи з наступного.

Статтею 236 КАС України визначені підстави обов`язкового зупинення провадження у справі та випадки, коли суд має право зупинити провадження у справі, а також строки зупинення провадження та порядок поновлення зупиненого провадження у справі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі, зокрема, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд вказує, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до частин першої, другої статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Системний аналіз наведених норм в контексті зазначених положень рішень Конституційного Суду України свідчить про те, що у випадку визнання неконституційним окремих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-ІХ (зі змінами) останні втратять чинність з дня ухвалення відповідного рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав-учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами упродовж розумного строку.

Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежить від багатьох критеріїв, серед яких: складність справи, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (пункт 124 рішення від 19 червня 2001 року в справі Kudla v. Poland (Кудла проти Польщі, заява №30210/96); пункт 30 рішення від 20 лютого 1991 року в справі Vernillo v. France (Вернілло проти Франції, заява №11889/95); пункт 43 рішення від 27 липня 2000 року в справі Frydlender v. France (Фрідлендер проти Франції, заява №30979/96); пункт 43 рішення від 25 листопада 2003 року в справі Wierciszewska v. Poland (Вєрцішевска проти Польщі, заява №41431/98); пункт 23 рішення від 25 червня 1987 року в справі Capuano v. Italy (Капуано проти Італії, заява №109381/81) тощо.

Так, у пункті 45 рішення ЄСПЛ від 27 липня 2000 року в справі Frydlender v. France (Фрідлендер проти Франції, заява №30979/96) установлено, що трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, ураховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування.

Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення із публічної служби, ставить під загрозу дотримання Україною положень пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічний висновок наведено в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі № 823/739/16 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

За приписами частини першої - третьої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Тобто, судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

При цьому під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (речення друге пункту 3 частини першої статті 236 чинного КАС України).

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові 12.12.2019 року у справі № 826/25204/15 зазначив, що зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи.

В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.

Верховним Судом також зазначено, що у спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією закону, конституційній якого є предметом розгляду Конституційного Суду України, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності окремих положень такого закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання з фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.

В клопотанні про зупинення провадження у справі позивач зазначив, що конституційність норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-ІХ (зі змінами) має безпосередній вплив на вирішення цієї адміністративної справи, а розгляд останньої до вирішення відповідної справи Конституційним Судом України на його думку є неможливим.

Проте, позивачем жодним чином не обґрунтовано наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду конституційного подання і предметом цього спору, в тому числі не конкретизовано, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції конституційного подання.

Отже суд не вбачає підстав для зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України по справі №3/116(20).

Дана позиція узгоджується зі змістом постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 року по справі № 520/6905/2020.

Таким чином, клопотання позивача про зупинення провадження по справі є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Керуючись положеннями ст. ст. 236, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання позивача про зупинення провадження по справі - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 28 квітня 2021 року.

Суддя О.В.Шевченко