Справа № 640/21321/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року м. Київ № 640/21321/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області (надалі - відповідач), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4А, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо прийняття рішення № 383 від 28 листопада 2019 року щодо касування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 21 березня 2011 року та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 383 від 28 листопада 2019 року про касування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 21 березня 2011 року та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо прийняття рішення № 1868 від 27 березня 2020 року про відмову в оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_2 );

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 1868 від 27 березня 2020 року про відмову в оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_2 );

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3 ).

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень неправомірних рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оскаржувані рішення є протиправними та такими, підлягають скасуванню з підстав їх невідповідності вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач, перебуваючи в Україні на законних підставах звернувся до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про отримання дозволу на імміграцію на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (далі - Закон) разом з неповнолітніми дітьми громадянами Республіки Білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як особа, яка є матір`ю іммігранта та її неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Києва, Україна (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 15 грудня 2009 року).

На підставі вказаного, 21 березня 2011 року керівництвом УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону разом із неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та 22 квітня 2011 року документовано її посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

Однак, за твердженнями представника міграційного органу, вказане рішення суперечить вимогам імміграційного законодавства, з огляду на наступні обставини.

По-перше, неповнолітня донька ОСОБА_5 повинна була отримати дозвіл на імміграцію за клопотанням батьків на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону, як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Виконання даної вимоги суперечить законодавству України, оскільки відповідно до статті 1 Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місцем проживання її батьків.

Отже, неповнолітня донька позивача могла отримати дозвіл на імміграцію лише разом з батьками (як було зазначено вище отримання дозволу на імміграцію є визначальним критерієм, для набуття статусу іммігранта).

По-друге, відповідно до пункту 6 частини 7 статті 9 Закону, для осіб зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 Закону, подається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечує проти імміграції родичів та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. А відповідно до законодавства України лише повнолітня дитина (з 18-ти річного віку) може нести фінансові зобов`язання перед батьками.

Отже вимога пункту 6 частини 7 статті 9 Закону, при наданні дозволу на імміграцію взагалі не може бути виконана.

Відповідно до пункту 1 статті 12 Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано у разі, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Вимогами пунктів 21, 22 Порядку провадження встановлено, зокрема, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону раїни «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такої дозволу.

Відповідно підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до статі 12 Закону, а також вилучається, визнається недійсною та знищується.

На підставі викладеного, зважаючи на те, що УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу всупереч міграційного законодавства (тобто з порушенням вимог встановлений в пункті 6 частини 2 статті 4 та пункту 6 частини 7 статті 9 Закону), на переконання представника відповідача ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було правомірно прийнято рішення від 28 листопада 2019 року № 383 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», яким скасовано дозвіл на імміграцію позивачу, оскільки встановлено, наявність умов, за яких дозвіл на імміграцію не надається.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив послався на те, що ним було подано пакет документів саме для обміну посвідки, а не для її оформлення, у зв`язку з чим надання дозволу на імміграцію, на підставі якого видавалась посвідка, яка підлягала обміну, не передбачено чинним законодавством.

Більше того, позивач зазначає, що відповідачем не зазначено та не доведено які саме свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність були надані позивачем, для оформлення Дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , разом з чоловіком та двома дітьми, приїхали в Україну з Республіки Білорусь в 2002 році.

За період з 2002 по 2011 рік позивач неодноразово отримував посвідки на тимчасове проживання в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства України, що підтверджується відмітками щодо реєстрації місця проживання, проставленими в паспорті типу НОМЕР_8.

ІНФОРМАЦІЯ_5 в Україні у позивача народилася донька - ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві.

19 листопада 2010 року доньці, ОСОБА_5 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну № 46/1486 від 19 листопада 2010 року.

24 лютого 2011 року ОСОБА_5 , була документована тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_9.

Крім того, 24 березня 2016 року, ОСОБА_5 , набула громадянство України, що підтверджується довідкою № 458/2016 про реєстрацію громадянином України від 24 грудня 2016 року.

Надалі, 22 серпня 2019 року до ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області звернулася громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-ти річного віку.

Рішенням ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області від 01 жовтня 2019 року № 1868 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321.

Не погоджуючись із даним рішенням позивач звернувся з адміністративними позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/23190/19 від 12 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області щодо прийняття рішення номер 1868 від 01 жовтня 2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу; скасовано рішення ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області № 1868 від 01 жовтня 2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу; зобов`язано ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області від 22 серпня 2019 року щодо обміну посвідки на постійне проживання позивачу; в задоволенні решти позову відмовлено.

Надалі, рішенням ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області від 27 березня 2020 року № 1868 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення.

Не погоджуючись з вказаними вище рішеннями суб`єкту владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (надалі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства») визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III (надалі - Закон України «Про імміграцію») визначені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Частиною 14 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини 1 абзаців 1, 4 статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) передбачено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній станом на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію), було передбачено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Стаття 9 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній станом на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) встановлювала умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.

Так, відповідно до підпункту 2 пункту 1 цієї статті заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

В свою чергу, положеннями статті 9 Закону України «Про імміграцію» визначений перелік документів, які мали бути додані до заяви про надання дозволу на імміграцію.

Зокрема, пунктом 5 передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

- три фотокартки;

- копія документа, що посвідчує особу;

- документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

- документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У відповідності до підпункту 6 пункту 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію» крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Таким чином, для оформлення дозволу на імміграцію заявник, в даному випадку, позивач, повинен був подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Згідно з положеннями статті 10 вказаного Закону дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

З висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 28 листопада 2019 року, складеним головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяви про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Сапіга Л.В. , затвердженого Начальником ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області В.В. Гузь зазначено, що перевірка матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграціє в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 було проведено в зв`язку з заявою позивача щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку.

У вказаному вище висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 28 листопада 2019 року, складеним головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяви про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Сапіга Л.В. , затвердженого Начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області В.В. Гузь зазначено, що дозвіл позивача на імміграцію в Україну підлягає скасування на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Так, згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321 (надалі - Порядок № 321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що для скасування дозволу на імміграцію відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» обов`язковою умовою є виявлення свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність стосовно іноземця або особи без громадянства.

Проте, всупереч вищевказаним вимогам, зазначений висновок не містить жодної інформації, обґрунтування того, які саме неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність були надані мною, ОСОБА_1 , для оформлення дозволу на імміграцію.

Судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що при видачі позивачу у 2011 році дозволу на імміграцію, на підставі якого в подальшому останньому було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні, позивачем були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи або документи, що втратили чинність стосовно нього.

При цьому, суд звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року у справі № 640/23190/19, яке набрало законної сили, встановлено, що "на виконання Порядку № 983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, так і територіальним органом - Управлінням ГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, який приймав рішення про надання дозволу на імміграцію.

Вказана обставина підтверджується рішенням від 19 листопада 2010 року старшого інспектора ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві капітана міліції Л.В. Сапіга щодо розгляду матеріалів громадянки Білорусії ОСОБА_5 та про надання їй дозволу на імміграцію в Україну, яке 19 листопада 2010 року затверджено начальником ВГІРФО Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві підполковником Галузіним Ю.В.

На виконання вказаного рішення позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 22 квітня 2011 року з терміном дії безстроково.

Отже, компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

При цьому, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що навіть допущення міграційними органами ймовірних помилок при прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та документування її посвідкою на постійне проживання в Україні, за відсутності у цьому вини останньої, не є визначеною Законом України «Про імміграцію» та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу та посвідки на постійне проживання.

Крім того, суд не може погодитися із правомірністю позиції відповідача щодо неправомірності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, оскільки таке рішення прийнято з порушенням норм чинного на момент постановлення такого рішення законодавства, виходячи з наступного."

Відповідно до приписів частини 4 стаття 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, в редакції, що діяла на момент прийняття рішення від 28 листопада 2019 року № 383 (надалі - Порядок №1983).

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 Дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У відповідності до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що вказаним Законом України «Про імміграцію» встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити й про те, що питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну розглядалось відповідачем, не у зв`язку зі зверненням з цього приводу органів державної влади, а у зв`язку зі зверненням ОСОБА_1 з заявою щодо обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

З урахуванням того, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності підстав, передбачених пунктом 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», при прийнятті рішення органом ДМС про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 у 2011 році, суд дійшов висновку, що рішення від 28 листопада 2019 року № 383 в частині скасування цього дозволу на імміграцію 21 березня 2011 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року, які були видані позивачу, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказане відповідає принципу «належного урядування» відповідно до якого, допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

При цьому, як вже було встановлено судом вище, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладення тягаря наслідків такої помилки або зловживання на позивача у справі є порушенням його законних прав та інтересів.

Більш того, як вже було зазначено судом, що 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області з заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45 річного віку.

Так, підпунктом 5 пункту 7 Порядку № 321 передбачено, що обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства

Відповідно до пункту 40 Порядку № 321 для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачем виконано вимоги пункту 40 Порядку № 321 в частині подання необхідного пакету для обміни посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку, проте у задоволенні заяви -анкети позивача рішенням від 01 жовтня 2019 року № 1868 відмовлено на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку № 321.

Так, згідно пункту 43 Порядку № 83 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пунктом 46 Порядку № 321 передбачено, що після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

У відповідності до підпункту 3 пункту 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

З урахуванням того, що рішення № 383 від 28 листопада 2019 року на підставі якого скасовано дозвіл на імміграцію від 21 березня 2011 року та, відповідно, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року, видані позивачу, визнано судом протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а також враховуючи, що судом не встановлено, а відповідачем не доведено подання позивачем неправдивих відомостей, або підроблених документів, зважаючи на те, що останній звернувся до відповідача з необхідним пакетом документів для обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку, суд дійшов висновку про протиправність рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 27 січня 2020 року № НОМЕР_6 та, відповідно, про наявність правових підстав для його скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в даній частині підлягають задоволенню.

Таким чином, виходячи з аналізу вищевикладеного та оскільки наявність обставин щодо прийняття рішення від 27 березня 2020 року № 1868 спростована судом шляхом визнання протиправним та скасування прийнятого відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3) з урахуванням висновків викладених судом у даному рішенні.

При цьому, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо прийняття рішення № 383 від 28 листопада 2019 року щодо касування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 21 березня 2011 року та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року та щодо прийняття рішення № 1868 від 27 березня 2020 року про відмову в оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_2 ), оскільки такий спосіб захисту є неналежним та не призводить до безпосереднього поновлення порушеного права позивача.

В свою чергу, суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 викладено висновок, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади».

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, а тому беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 345,28 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 383 від 28 листопада 2019 року про касування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 21 березня 2011 року та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 1868 від 27 березня 2020 року про відмову в оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_2 ).

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22 квітня 2011 року громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реквізити національного паспорту НОМЕР_3 ).

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 345,28 грн (одна тисяча триста сорок п`ять гривень 28 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова