Справа № 420/3612/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3612/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , у якому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заподіяну майнову шкоду у сумі 25201,78 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 20 серпня 2015 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 та ТОВ ТЕХНОЮГ був підписаний та зареєстрований договір № 31050/54 про закупівлю товарів за державні кошти на суму 25201,78 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті одна грн. 78 коп.). В подальшому із закуплених матеріалів були виготовлені 273 мішені, за результатами чого складено Акт виконаних робіт № 131 від 30 жовтня 2015 року, який затверджений колишнім командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 .

Проте, як стверджує позивач, відповідно до акту проведення вибіркової інвентаризації майна бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 станом на 14 квітня 2017 року від 24 квітня 2017 року, комісією було встановлено, що акт виконаних робіт №131 від 30 жовтня 2015 року підлягає скасуванню, оскільки фактично зазначені мішені були відсутні, а відтак майно списано з бухгалтерського обліку безпідставно. Інвентаризація майна бойової підготовки була проведена під час внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_2 .

У 2017 році в ході проведення службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 272 від 24 квітня 2017 року, акт виконаних робіт № 131 від 30 жовтня 2015 року скасований, майно на суму 25 201,78 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті одна грн. 78 коп.) повинно було бути поновлено на обліку. Однак, винні особи встановлені не були та матеріали службового розслідування були направлені до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України.

Відповідно до постанови військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України від 29 березня 2019 року у кримінальному провадженні №0000107 від 03.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 425 КК України, кримінальне провадження було закрите на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, а винні особи встановлені не були.

У зв`язку із наявністю шкоди, заподіяної державі та не встановленням винних осіб військовою прокуратурою Одеського гарнізону Південного регіону України, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 94 від 27 травня 2019 року, у який було внесено зміни наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 118 від 26 червня 2019 року та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 120 від 27 червня 2019 року, проведене службове розслідування за фактом безпідставного списання майна поставленого за договором № 31050/54 від 20 серпня 2015 року на суму 25 201,78 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті одна грн. 78 коп.). За результатами зазначеного службового розслідування складено акт службового розслідування №20 та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 серпня 2019 року №155, де встановлено в діях колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 протиправні дії, що спричинили заподіяння державі збитків на суму 25 201,78 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті одна грн. 78 коп.) та зазначену суму в подальшому було внесено в книгу обліку нестач військової частини НОМЕР_1 .

Як зазначив позивач, з посиланням на положення ч. 2 ст. 5 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 року, командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди. У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку (ст. 12 закону).

Таким чином, підставою звернення до суду із цим позовом, як зазначає позивач, стало заподіяння шкоди державі у сумі 25201,78 грн. внаслідок неналежного виконання службових обов`язків, покладених на колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , яка виразилась у нездійсненні належного контролю за дійсною наявністю військового майна, його використанням та рухом. Ця шкода полягає у безпідставному списанню з бухгалтерського обліку майна на суму 25201,78 грн.

При зверненні до суду разом із позовом позивачем було надано клопотання про поновлення провадження у справі, мотивоване тим, що шкода, завдана військовій частині НОМЕР_1 , була виявлена під час проведення вибіркової інвентаризації майна бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 станом на 14 квітня 2017 року, за результатами чого було затверджено акт від 24 квітня 2017 року. Посилаючись на ч. 1 ст. 4 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі, згідно якої особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди, позивач вважає, що початком відліку строку для звернення до суду з даним позовом є день наступний за днем коли виявлена шкода, а саме 25 квітня 2017 року.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

25 травня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву, відповідач з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідач зазначає, що за матеріалами справи позивач посилається на заподіяння йому шкоди у 2015 році, що було виявлено ним 24.04.2017 року. У відповідача виникли сумніви щодо повноти та об`єктивності проведення службового розслідування у 2019 році, внаслідок спливу часу після звільнення ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач зазначав, що за результатами службового розслідування у 2017 році та кримінального провадження у 2019 році не встановлено особу винну у заподіянні шкоди Державі по факту незаконного списання майна, поставленого за договором № 31050/54 від 20.08.2015 на суму 25 201,78 грн. Відтак, відповідач ставить під сумнів висновки службового розслідування у 2019 року, якими ОСОБА_1 визнано винним у нестачі військового майна на суму 25 201,78 грн.

Також відповідач вказував на те, що проведення службового розслідування було здійснено без безпосереднього повідомлення ОСОБА_1 та інших осіб, пояснення яких були покладені в основу доказів на підтвердження вини відповідача у заподіянні шкоди військовій частині НОМЕР_1 . При проведенні службового розслідування досліджувалися письмові пояснення свідків-військовослужбовців, які останні надавали при проведенні службового розслідування в 2017 році. При цьому не зазначено які саме додаткові докази, отримані вже при проведенні повторного службового розслідування, були отримані, у зв`язку з чим було встановлено винуватість ОСОБА_1 .

Відповідач зауважив, що ОСОБА_1 перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_1 з 05.06.2014 по 30.06.2016 року. При цьому внутрішній аудит проводився в травні 2017 року (тобто через рік), за результатами якого був складений відповідний звіт. При цьому матеріали службового розслідування, яке проводилося в 2019 році, зовсім не відображають дослідження обставин та подій які відбувалися в період після звільнення ОСОБА_1 та проведення внутрішнього аудиту. При цьому при проведенні аудиту сам ОСОБА_1 в своїх поясненнях зазначав, що свій підпис на акті виконаних робіт не підтверджує. Зазначений факт не був перевірений при проведенні повторного службового розслідування. Тобто матеріали службового розслідування підтверджують, що при його проведенні не досліджувалася можливість того, що майно бойової підготовки було наявне на складі при командуванні військовою частиною підполковником ОСОБА_1 , а втрачено були вже після його звільнення.

Окрім того, відповідач посилався на те, що матеріали службового розслідування містять порушення, які безпосередньо впливають на результати цього розслідування.

З цих підстав відповідач вважав, що підстави для задоволення позову Військової частини НОМЕР_1 про стягнення майнової шкоди відсутні.

Окрім того, під час розгляду адміністративної справи № 420/3519/19 відповідач посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом.

Зокрема, 25 травня 2020 року від представника відповідача через канцелярію суду разом із відзивом на позовну заяву надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Підставою вказаного клопотання зазначено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, що згідно з ч. 3 ст. 123, п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України має наслідком залишення позовної заяви без розгляду.

В обґрунтування поданого клопотання представник відповідача зазначив, що стаття 4 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі встановлює строк, протягом якого особа може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, а не строк звернення до суду щодо стягнення шкоди, який визначається процесуальним законодавством, зокрема статтею 122 КАС України. При цьому, як вважає відповідач, тримісячний строк звернення до суду суб`єкта владних повноважень, визначений ч. 2 ст. 122 КАС України, та строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби в один місять, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, позивачем пропущено.

Процесуальний рух справи
Ухвалою суду від 15 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди.

Ухвалою від 24 червня 2020 року судом витребувано від Військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України належним чином засвідчені копії матеріалів кримінального провадження № 0000107 від 03.03.2017 року. Продовжено шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження у справі №420/3612/20 на 30 днів.

Ухвалою від 22 липня 2020 року задоволено клопотання сторін та зупинено провадження у справі № 420/3612/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі № 420/3612/20.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року, задоволено клопотання представника позивача та зупинено провадження у справі № 420/3612/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі № 420/3612/20.

У судовому засіданні 19 квітня 2021 року представник відповідача після надання пояснень у вступному слові заявив клопотання стосовно подальшого розгляду справи та дослідження письмових доказів в порядку письмового провадження.

Від представника позивача 16 квітня 2021 року через канцелярію суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З урахуванням вищенаведеного, справу розглянуто в порядку письмового провадження 27 квітня 2021 року за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані учасниками справи заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, суд не обмежений у вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду, як після відкриття провадження у справі, так і після розгляду такого питання суд вправі повернутись до дослідження та вирішення цього питання.

Судом встановлено, що предметом спору в справі, що розглядається, є правомірність стягнення майнової шкоди, заподіяної військовослужбовцем військовій частині.

Відповідач ОСОБА_1 перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_1 у період з 05 червня 2014 року по 30 червня 2016 року.

Відповідно до наказу від 05 липня 2016 року №123 (по стройовій частині), з 05 липня 2016 року підполковник ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Передумовою виникнення спірних правовідносин стали наступні обставини.

20 серпня 2015 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_1 (Покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЮГ» (Продавець) укладений Договір про закупівлю товарів за державні кошти №31050/54. Згідно умов договору закуплений товар, а саме вироби з деревини, вироби канцелярські, фарби та лаки. Ціна договору 25201, 78 грн. (а.с. 41-45, том 1, 48-51, том 2).

Проект договору з ТОВ «ТЕХНОЮГ» був погоджений у фінансово-економічному управлінні Командування ВМС ЗС України, про що направлений лист від 13 серпня 2015 року №24/3-831 (а.с. 53, том 2).

Для оплати товару за Договором про закупівлю товарів за державні кошти №31050/54, продавцем - ТОВ «ТЕХНОЮГ» складено видаткову накладну від 20 серпня 2015 року №000031050/30 на суму 25201, 78 грн. (а.с. 54, том 2).

30 жовтня 2015 року командиром військової частини ОСОБА_1 затверджений Акт виконаних робіт №131, у якому зазначається, що відповідно до плану бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 та наказу за військової частини НОМЕР_1 № 14 від 11.08.2015 року, на виготовлення мішеней № 6, 8, 9а, 10а, 12 було використано засоби, придбані відповідно до видаткової накладної №000031050 від 20.08.2015 року. Комісією запропоновано взяти на облік відповідне майно (мішені № 6, 8, 9а, 10а, 12) на загальну суму 25198, 23 грн. (а.с. 55-56, том 2).

24 квітня 2017 року (після звільнення відповідача) командиром військової частини НОМЕР_1 затверджено Акт проведення вибіркової інвентаризації майна бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 станом на 14 квітня 2017 року, яким встановлено, що акт виконаних робіт №131 від 30 жовтня 2015 року не відповідає дійсності та підлягає скасуванню. Інвентаризація майна бойової підготовки була проведена під час внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 (а.с. 35-36, том 1).

З цього часу виявлено нестачу військового майна на суму 25201, 78 грн.

За вказаним фактом у 2017 році проведено службове розслідування.

У 2017 році в ході проведення службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 272 від 24 квітня 2017 року, винні особи встановлені не були та матеріали службового розслідування були направлені до військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України.

Постановою військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України від 29 березня 2019 року у кримінальному провадженні №0000107 від 03.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 425 КК України, кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України (а.с. 30-32, том 1).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 94 від 27 травня 2019 року (зі змінами) призначено службове розслідування за фактом безпідставного списання майна, поставленого за договором № 31050/54 від 20 серпня 2015 року на суму 25 201,78 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті одна грн. 78 коп.) (а.с. 120-122, том 1).

За результатами зазначеного службового розслідування складено акт службового розслідування №20 та видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06 серпня 2019 року №155, яким встановлено в діях колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 протиправні дії, що спричинили заподіяння державі збитків на суму 25 201,78 грн. (двадцять п`ять тисяч двісті одна грн. 78 коп.) та зазначену суму в подальшому було внесено в книгу обліку нестач військової частини НОМЕР_1 (а.с. 14-28, том 1).

З цих підстав 27 квітня 2020 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із цим позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 заподіяну майнову шкоду у сумі 25201,78 грн.

Для вирішення питання стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду, судом встановлено, що початок відліку строку для звернення до суду з даним позовом обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

Отже, як встановлено судом, 24 квітня 2017 року командиром військової частини НОМЕР_1 затверджено Акт проведення вибіркової інвентаризації майна бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 станом на 14 квітня 2017 року, яким встановлено, що акт виконаних робіт №131 від 30 жовтня 2015 року не відповідає дійсності та підлягає скасуванню.

З цього часу виявлено нестачу військового майна на суму 25201, 78 грн.

Тобто, шкода, завдана військовій частині НОМЕР_1 , полягає в нестачі майна на суму 25201,78 грн., яка була виявлена під час проведення вибіркової інвентаризації майна бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 станом на 14 квітня 2017 року, за результатами чого було затверджено відповідний акт від 24 квітня 2017 року.

Таким чином, з наведеної дати (24 квітня 2017 року) у позивача виникли підстави для звернення до суду з цим позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності з ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

На підставі викладеного, суд дійшов, 25 квітня 2017 року розпочав перебіг процесуального строку звернення до суду з позовом у цій справі.

Водночас, із позовом до суду позивач звернувся 27 квітня 2020 року, тобто із пропущенням встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України строку на звернення до суду.

Позивач вважав, що позовна заява подана в строк, визначений спеціальними нормами, а саме ст.257 ЦПК України, п. 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі - Положення) та ст. 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03 жовтня 2019 року № 160-IX (далі - Закон № 160-IX) - три роки.

Згідно п. 5 Положення час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до п. 31 Положення, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Згідно ст. 4 Закону № 160-IX (який набув чинності з 31.10.2019 р.), особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Проте, зазначеними вище положеннями встановлено строк, протягом якого винна особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності, а не строк, протягом якого особа може звернутися до суду про стягнення матеріальної шкоди, що є різними поняттями та регулюється різними нормами матеріального та процесуального права відповідно.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 28 січня 2021 року у справі №140/6315/20.

Верховний суд у цій справі за аналогічним позовом вважав безпідставними доводи позивача (військова частина), що до спірних правовідносин в частині визначення строку звернення до суду з позовом належить застосовувати Положення №243/95-ВР, оскільки зазначене Положення №243/95-ВР не містить зазначених строків.

Верховний суд вважав правильним висновок судів про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню строки звернення до суду з позовом, передбачені КАС України.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові (пункт 33) від 6 грудня 2019 року (справа №825/1463/16), а також у постановах від 31 березня 2021 року у справі №620/3857/19, від 26 січня 2021 року, у справі № 620/1720/20.

Позивачем не наведено підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

При зверненні до суду разом із позовом позивачем було надано клопотання про поновлення провадження у справі, мотивоване тим, що шкода, завдана військовій частині НОМЕР_1 , була виявлена під час проведення вибіркової інвентаризації майна бойової підготовки військової частини НОМЕР_1 станом на 14 квітня 2017 року, за результатами чого було затверджено акт від 24 квітня 2017 року. Посилаючись на ч. 1 ст. 4 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі, згідно якої особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди, позивач вважає, що початком відліку строку для звернення до суду з даним позовом є день наступний за днем коли виявлена шкода, а саме 25 квітня 2017 року.

Однак, з огляду на вищевикладене суд вважає вказані посилання позивача неприйнятними, оскільки при вирішенні публічно-правових спорів застосовуються, визначені КАС України строки звернення до суду.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 у справі № 813/1045/18 сформовано висновок про те, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі військової частини НОМЕР_3 шкоди, завданої військовослужбовцем шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, розглядувана справа є публічним спором, а отже підпадає під регулювання Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд вважає за доцільне зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України, та не зазначено наявності поважних причин, які могли б бути підставою для його поновлення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач будучи обізнаним про можливе порушення своїх прав чи інтересів, у встановлений строк до суду не звернувся, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, не надав.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не слід розцінювати як порушення права на доступ до суду.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, приписи частини третьої статті 123 КАС України є імперативними та зобов`язують суд, у разі якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, залишити таку позовну заяву без розгляду.

За таких обставинах, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 44, 122, 123, 194, 205, 240, 248, 256, 293 КАС України,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом 15 днів з дня складення ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.В. Глуханчук