Справа № 620/296/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/296/21 Суддя першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Кобаля М.І., Лічевецького І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протизаконними дій, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - Відповідач, ДКС України) про:

- визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не виконання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про виплату Позивачу нарахованої за рішеннями Голови Державної казначейської служби України від 30.11.2017 року № 143, від 19.09.2019 року № 46 компенсації у розмірі 658,44 грн;

- визнання протизаконними дії ДКС України щодо відмови у виплаті нарахованої за рішеннями Голови Державної казначейської служби України від 30.11.2017 року № 143, від 19.09.2019 року № 46 компенсації у розмірі 658,44 грн із посиланням на черговість виплати компенсацій у третю чергу;

- визнання того, що тривале невиконання ДКС України приписів Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в частині не виплати нарахованої за рішеннями Голови Державної казначейської служби України від 30.11.2017 року № 143, від 19.09.2019 року № 46 компенсації у розмірі 658,44 грн становить порушення пункту 1 статті 6, статті 13, пункту 1 Протоколу Першого Конвенції з прав людини та основоположних свобод;

- стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 658,44 грн., нараховану рішеннями Голови Державної казначейської служби України від 30.11.2017 року № 143, від 19.09.2019 року № 46, але не виплаченої компенсації за несвоєчасне виконання судових рішень шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 року позовну заяву повернуто на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України у зв`язку з пропуском процесуального строку звернення до суду і відсутності доказів наявності непереборних та об`єктивних обставин, які зумовили недотримання такого строку.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом при вирішенні питання щодо строку звернення до суду не враховано положення національного та міжнародного законодавства, а також позицій Європейського суду з прав людини і Верховного Суду, по-друге, залишено поза увагою, що про відмову у виконанні судового рішення ОСОБА_1 стало відомо у грудні 2020 року, по-третє, встановлення черговості виплати коштів не може мати наслідком порушення прав особи на їх отримання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ДКС України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, будучи обізнаним про прийняття рішень про виплату компенсації у 2017 та 2019 роках, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом лише 01.02.2021 року, що за відсутності належних і допустимих доказів поважності пропуску строку, свідчить про обґрунтованість постановленої судом ухвали.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2021 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху не було належних і допустимих доказів поважності пропуску шестимісячного строку звернення до суду, оскільки будучи обізнаним у грудні 2017 року та жовтні 2019 року про прийняті рішення про виплату компенсації ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій, спрямованих на забезпечення їх виконання шляхом, зокрема, шляхом звернення до суду.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Приписи п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, єдиною підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України є неусунення позивачем недоліків позовної заяви в установлений судом строк.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою суду першої інстанції від 25.01.2021 року позовну заяву було залишено без руху з підстав пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду і неподанням заяви про його поновлення. Судом встановлено Позивачу десятиденний строк для усунення визначених в ухвалі недоліків шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску. Копію ухвали суду отримано ОСОБА_1 29.01.2021 року (а.с. 13).

На виконання вимог ухвали від 25.01.2021 року Позивачем до суду першої інстанції було направлено заяву про поновлення строку звернення до суду, за наслідками розгляду якої суд першої інстанції постановив оскаржувану у цій справі ухвалу, зміст якої було викладено вище.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви з підстав пропуску строку звернення до суду, колегія суддів, з огляду на доводи апеляційної скарги та аргументи відзиву на їх спростування, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Приписи п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Отже, підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України є неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 29.10.2017 року ДКС України листом від 01.12.2017 року №5-13/7478-20142 направила останньому рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 30.11.2017 року № 143, відповідно до якого сума нарахованої компенсації становить 278,71 грн. Також останнього повідомлено про черговість виплати зазначеної компенсації згідно вимог законодавства України.

Згодом, на запит Позивача від 18.10.2019 року Відповідач листом від 25.10.2019 року №5-12-12/18373 направив останньому рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 19.09.2019 року № 46, відповідно до якого сума нарахованої компенсації становить 379,73 грн. Також ОСОБА_1 повідомлено про черговість виплати зазначеної компенсації згідно вимог законодавства України.

Викладене, як вірно зазначено судом першої інстанції, свідчить, що про факт виконання вказаних рішень в порядку черговості, а саме у третю чергу, ОСОБА_1 було відомо з листів ДКС України від 01.12.2017 року № 5-15/7478-20142 та від 25.10.2019 року № 5-12-12/18373.

У подальшому, як вірно встановлено судом першої інстанції, 24.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявами до Голови ДКС України про невідкладне виконання судових рішень і виплату коштів в розмірі 278,71 грн, нарахованих за рішенням від 30.11.2017 року № 143, та в розмірі 379,73 грн, нарахованих за рішенням від 19.09.2019 року № 46.

Разом з тим, листом від 24.12.2020 року № 5-11-11/23839 ДКС України повторно повідомила ОСОБА_1 , що заборгованість за всіма іншими рішеннями погашається у третю чергу.

Аналіз змісту наданих ДКС України відповідей ОСОБА_1 свідчить, що в усіх листах Відповідач повідомляв Позивача про те, що кошти за рішенням суду і вказаними рішеннями ДКС України будуть виплачуватися у порядку черговості у третій черзі. Відтак, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вказав на те, що про порушення своїх прав у зв`язку з невиплатою коштів за рішеннями від 30.11.2017 року №143 та від 19.09.2019 року №46 Позивач дізнався або повинен був дізнатися у грудні 2017 року та жовтні 2019 року відповідно.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19 сформулював правовий висновок, згідно якого для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У цій же постанові суд касаційної інстанції зауважив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Хоча у справі, ухвала в якій є предметом апеляційного перегляду, йде мова не про виплату пенсії, а про виплату нарахованих компенсації за відповідними рішеннями ДКС України, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин наведені висновки Верховного Суду. Відтак, отримання ОСОБА_1 від ДКС України листа у грудні 2020 року з повідомленням про те, що виплата коштів за рішеннями від 30.11.2017 року №143 та від 19.09.2019 року №46 буде здійснюватися у порядку черговості, не може свідчити про те, що про порушення своїх прав Позивач дізнався лише у грудні 2020 року, адже протягом грудня 2017 року та з жовтня 2019 року відповідно останній був обізнаний про те, що кошти на його адресу перераховані Відповідачем не були.

Судовою колегією враховується, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 року у справі №160/6430/20.

Отже, з`ясування, за твердженням Позивача, лише у 2020 році того, що існує позитивна (на користь осіб) судова практика з приводу виплати компенсацій за рішенням голови ДКС України, не може вважатися поважною причиною для поновлення строку звернення до суду, позаяк не свідчить про те, що особою вживалися активні дії з метою судового захисту своїх прав, адже із даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 20.01.2021 року.

У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

За таких обставин подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням дій та бездіяльності ДКС України щодо невиплати компенсацій за рішеннями останньої матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із вказаним позовом, підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для повернення позовної заяви, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 169, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді М.І. Кобаль

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови складено та підписано « 27» квітня 2021 року.