Справа № 640/3803/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3803/20 Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р.

Лічевецького І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни, третя особа: Акціонерне товариство «Банк Форвард» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни, третя особа: Акціонерне товариство «Банк Форвард» в якому просив:

- визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни у рамках виконавчого провадження №60436391, в частині протиправного прийняття до виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. від 20.09.2019 №524;

- визнати протиправними та скасувати акти приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни, прийняті у рамках виконавчого провадження №60436391 при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. від 20.09.2019 №524, а саме: постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2019; постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 25.12.2019; постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 29.11.2019; постанову про арешт коштів боржника від 25.12.2019;

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни щодо повернення стягувану АТ «Банк Форвард» суму без прийняття до виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. від 20.09.2019 №524;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни повернути стягувану АТ «Банк Форвард» суму без прийняття до виконання виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. від 20.09.2019 №524;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни вжити заходів для повернення їй коштів, стягнутих в рамках виконавчого провадження №60436391 при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. від 20.09.2019 №524.

Позов обґрунтовано безпідставністю оскаржуваних дій та рішень відповідача з огляду на порушення порядку проведення виконавчого провадження, а саме, порушення принципу територіальності його здійснення.

Крім того, позивач наголошує на тому, що постановою відповідача про накладення арешту фактично було заблоковано його банківський рахунок для отримання заробітної плати, що протирічить вимогам чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року позовні вимоги - задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни, прийняті у рамках виконавчого провадження №60436391 при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. від 20.09.2019 №524, а саме: постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2019; постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 29.11.2019; постанову про арешт коштів боржника від 25.12.2019.

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 6 000,00 грн. (шести тисячі гривень) за рахунок асигнувань приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни (РНОКПП НОМЕР_2 ).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що виконавче провадження відкрито відповідно до чинного законодавства за місцезнаходженням майна боржника та у приватного виконавця не було жодної підстави для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що вартість судових витрат є суттєво завищеною та неспівмірною наданим послугам адвоката, а також є недоведеним та необґрунтованими, а тому позовні вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що приватним виконавцем не було надано доказів про наявність у приватного виконавця станом на час відкриття виконавчого провадження відомостей про те, що на будь-якому картковому рахунку, який належить позивачу наявні грошові кошти, що давало можливості визначити місцезнаходження майна боржника.

Відтак, відповідачем не додержано вимоги статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та без достатніх підстав відкрив виконавче провадження не за місцем проживання особи-боржника, перебування або знаходження її майна (м. Вишневе Київської області), а в іншому виконавчому окрузі.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. було вчинено виконавчий напис №524 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 17 253,42 грн.

У подальшому, стягувачем (АТ «Банк Форвард») до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни було надано заяву від 04.10.2019 про примусове виконання рішення, в якому стягувач просив відкрити, за місцем знаходження майна боржника, виконавче провадження з примусового виконання напису №524 від 20.09.2019 про стягнення з боржника заборгованості.

Так, 29.10.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяною Леонідівною відкрито виконавче провадження №60436391 із виконання виконавчого напису №524 від 20.09.2019, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 17 253,42 грн на користь АТ «Банк Форвард».

При цьому, 29.11.2019 приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника.

У подальшому, постановою від 25.12.2019 в рамках виконавчого провадження №60436391 накладено арешт на кошти боржника.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не додержано вимоги статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та без достатніх на те підстав відкрито виконавче провадження не за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи або знаходження її майна, а в іншому виконавчому окрузі, тому слід визнати протиправними та скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 29.11.2019 та про арешт коштів боржника від 25.12.2019.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 понесених ним судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 6 000 грн. за рахунок асигнувань відповідача.

Згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

У відповідності до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Як наслідок, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону №1404-VIII).

У відповідності до частини першої статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, частинами другою та четвертою статті 24 Закону № 1404-VIII встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Відповідно до пункту 1 частини першої, третьої та сьомої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність, та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Як свідчать матеріали справи, АТ «Банк «Форвард» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Т. Л. із заявою №1/1/4-1099/191 від 04.10.2019 про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. від 20.09.2019 524, в якій вказало на відкритий боржником банківський рахунок № НОМЕР_3 в АТ «Банк Форвард», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського 105.

У той же час, відповідач не заперечував, що місцем проживання, перебування боржника - ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , при цьому виконавче провадження було відкрито відповідачем у м. Києві, тобто у виконавчому окрузі відповідача, що підтверджується даними Єдиного реєстру приватних виконавців України.

Враховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2019 ВП №60436391 прийнята відповідачем з порушенням приписів частини другої статті 24 Закону №1404-VIII, оскільки приватним виконавцем виконавчий документ прийнято до виконання не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи (позивача) або знаходження майна позивача, а в іншому виконавчому окрузі.

Щодо постанов про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 29.11.2019 та про арешт коштів боржника від 25.12.2019, слід зазначити наступне.

Згідно частин першої та другої статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У відповідності до частини четвертої вказаної статті на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

З аналізу вказаних норм випливає, що в разі примусового виконання виконавчих листів державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі щодо накладення арешту на майно, на яке звернуто стягнення.

У той же час, колегія суддів звертає увагу на пункт 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» згідно з яким кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 статті 6 зазначеного Закону банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.

Пунктом 7.1.5 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Одним із різновидів майна є гроші у відповідності до статтей 177, 179 ЦК України.

Грошові кошти на рахунках банку в розумінні глави 13 Цивільного кодексу України є майном.

Разом з тим, незважаючи на вказані норми, стягувачем або відповідачем не було надано жодних доказів, що на рахунку позивача, відкритому в АТ «Форвард Банк», знаходяться грошові кошти, що давало б підстави вважати їх майном боржника, відповідно, визначати за допомогою цього місцезнаходження майна боржника.

Колегія суддів зазначає, що наявність самого рахунку в банку, за відсутності на ньому коштів чи цінностей не породжує цивільні права та обов`язки. Сам рахунок, без наявності на ньому коштів не може бути власністю громадянина, оскільки призначений для зберігання грошових коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів.

Тільки матеріальні цінності, майно, кошти можуть бути об`єктом стягнення, а не рахунки у банку, отже наявність у боржника банківських рахунків не є тотожнім наявному у боржника майна у такому банку.

Окрім того, наявність у позивача банківського рахунку та реєстрація АТ «Банк Форвард» у м. Києві не є належним та допустимим доказом того, що на рахунку знаходяться грошові кошти, що давало б підстави вважати їх майном боржника.

Посилання відповідача на відсутність підстав для задоволення позову з огляду на правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі №905/3542/15, колегія суддів зазначає, що у вказаній справі надана оцінка подібним правовідносинам накладення арешту, однак при наявності грошових коштів на банківських рахунках, коли в даній справі відповідачем не доведено та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що на дату прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця були відомості про наявність у боржника коштів на рахунках у банках, що розташовані у м. Києві.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на лист-роз`яснення Міністерства юстиції України від 11.06.2018 №23123/16620-33-18/20.5.1, оскільки останній не є нормативно-правовим актом, отже, не може регулювати спірні правовідносини.

Таким чином, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.10.2019, про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 29.11.2019 та постанови про арешт коштів боржника від 25.12.2019 є правильним.

Щодо питання розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Аналіз вимог статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження здійснених понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду надано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 07.02.2020 укладеного між адвокатом Безпалюк Н.В. та ОСОБА_1; ордер серії АІ №124094; акт виконаних робіт за договором про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 07.02.2020 із ОСОБА_1 від 14.02.2020; квитанцію №1054522 від 14.02.2020 на суму 3000,00 грн; акт виконаних робіт за договором про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 07.02.2020 із ОСОБА_1 від 18.03.2020; квитанцію №1054532 від 18.03.2020 на суму 3000,00 грн.

У відповідності до акту виконаних робіт за договором про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 07.02.2020 із ОСОБА_1 від 14.02.2020, позивачу надана наступна правнича допомога:

- складання позовної заяви до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. - 7 год., 3000 грн.

Згідно акту виконаних робіт за договором про надання правничої (правової) допомоги, укладеного 07.02.2020 із ОСОБА_1 від 18.03.2020, позивачу надана наступна правнича допомога:

- складання відповіді на відзив приватного виконавця Павелків Т.Л. - 8 год., 3000 грн.

Тобто, надані позивачем акти виконаних робіт містять інформацію про час, витрачений на вчинення необхідних дій, в якому конкретизовано обсяг наданих послуг.

Згідно з квитанцій №01054522 від 14.02.2020 та №1054532 від 18.03.2020 позивач фактично сплатив витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у розмірі 6000 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн не є співмірним у розумінні частини п`ятої статті 134 КАС України, оскільки предмет спору в цій справі не є значно складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних; обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними; загальний час, витрачений адвокатом на складання позовної заяви та відповіді на відзив по даній справі є значно завищеним.

Крім того, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі, колегія суддів дійшла висновку, що підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу лише в розмірі 2000 грн, що відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Отже, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визначення суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року - змінити, виклавши п`ятий абзац резолютивної частини рішення наступним чином:

«Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень) за рахунок асигнувань приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни (РНОКПП НОМЕР_2 )».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Т.Р. Вівдиченко

І.О. Лічевецький