Справа № 380/685/20
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/685/20 пров. № А/857/6953/21

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі представника позивача: Роздін Н.Є

представника відповідача: Сивовус С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року (рішення ухвалене о 16:29 у м. Львові судом у складі головуючого судді Сасевич О.М., повне рішення складено 28.12.2020) у справі за позовом Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, із вимогою визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.12.2019 року №ЛВ3712/474/АВ/ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що особи, які відбувають покарання, повинні залучатися до праці. При цьому, існуючі обставини роблять неможливим укладення з ними трудових договорів, оскільки, в таких осіб відсутні паспорти, довідки про присвоєння ідентифікаційного коду. А також, засуджені не подавали позивачеві заяви про прийняття на роботу, що є підставою для оформлення трудових відносин між відповідними суб`єктами. Крім того, Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» покликається на те, що воно у цих правовідносинах не виступає роботодавцем, яким є орган, у якому утримуються засуджені. Питання ж використання праці засуджених регламентоване між позивачем і відповідною установою виконання покарань за укладеним між ними договором. Окремо позивач звертає увагу на інші процедурні недоліки проведеного інспекційного відвідування, а зокрема, стверджує про перевірку питання, яке є предметом спору в судовій справі №1.380.2019.001088, в акті інспекційного відвідування не було заповнено всі поля, припис за результатами відвідування складений без урахування можливих заперечень позивача. Вважає, що оспорювана постанова є протиправною та підлягає скасуванню в судовому порядку, позаяк, базується на необґрунтованих і помилкових висновках, прийнята за наслідком інспекційного відвідування, яке було проведено без дотримання норм чинного законодавства України. Просив позов задоволити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною і скасовано постанову Головного управління Держпраці у Львівській області від 06.12.2019 року №ЛВ3712/474/АВ/ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.

Рішення суду першої інстанції оскаржило Головне управління Держпраці у Львівській області. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору від 28.12.2018 року №Г-235/Г-60, який укладений між Державною установою «Личаківська виправна колонія (№30)» (по тексту договору утримувач) і Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» (по тексту договору роботодавець), утримувач надав в розпорядження позивачеві робочу силу з числа засуджених для виконання робіт на державному підприємстві.

За умовами такого договору, позивач проводить за використання робочої сили утримувачеві відповідну оплату (щомісяця до 25 числа).

Матеріалами справи (зокрема, матеріалами обліку часу, фінансових нарахувань) засвідчується та не заперечується учасниками справи, що за умовами вищезазначеного договору на Державному підприємстві «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» трудові функції виконували ряд засуджених, що утримувалися в Державній установі «Личаківська виправна колонія (№30)».

Апеляційним судом встановлено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові, було скеровано Головному управлінню Держпраці у Львівській області лист віл 06.08.2019 року №03/2-12489вих-19, яким передано для перевірки матеріали за зверненням засудженого ОСОБА_1 щодо можливого вчинення правопорушень працівниками Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» у частині незаконного використання праці засуджених без укладення трудових угод.

Доповідною запискою від 02.10.2019 року №4122/1 від начальника відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Лєсної Л.С., зокрема, за результатом опрацювання інформації територіального органу ДБР, було надано пропозиції провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування ДП «Підприємство ДКВС України (№30)» з питань неоформлених трудових відносин, із огляду на можливе порушення позивачем законодавства про працю.

Наказом ГУ Держпраці у Львівській області від 02.10.2019 року №1918-П було наказано начальнику відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Лєсній Л.С. та інспекторам праці головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Лизану М.О. та Орнату Т.М. на підставі пп.3 п.5 Порядку провести захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин у ДП «Підприємство ДКВС України (№30)» (), юридична адреса: Львівська обл., м.Львів, вул.Шевченка, буд.156; захід провести з 03.10.2019 року по 17.10.2019 року.

Головним Управлінням Держпраці у Львівській області було виписано направлення від 02.10.2019 року №1918 для проведення відповідного інспекційного відвідування начальнику відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Лєсній Л.С. та інспекторам праці головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Лизану М.О. та Орнату Т.М.

З 03.10.2019 року по 15.10.2019 року ГУ Держпраці у Львівській області було проведено інспекційне відвідування Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» та за його наслідками складено акт інспекційного відвідування від 15.10.2019 року №ЛВ3712/474/АВ, у якому зафіксовано порушення зі сторони особи, що перевірялася. А саме, вказано про порушення ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», що проявилося в залученні до праці 160 засуджених без укладення трудового договору чи договору цивільно-правового характеру, а також у неповідомленні органів Державної податкової служби про прийняття працівників на роботу.

На підставі акта інспекційного відвідування від 15.10.2019 року №ЛВ3712/474/АВ, відповідачем видано позивачеві припис про усунення виявлених порушень від 15.10.2019 року №ЛВЗ712/474/АВ/П.

06.12.2019 року відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу №ЛВЗ712/474/АВ/ФС, яким за порушення вимог ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» до позивача застосовано штраф у розмірі 20030400 грн.

Питання здійснення контролю в сфері законодавства про працю врегульовані нормами Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю», Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, та іншими відповідними нормативними актами, які підлягають застосуванню.

Згідно ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно п.7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Таким чином, покладені на Державну службу України з питань праці повноваження щодо реалізації державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю реалізуються як безпосередньо Держпраці, так і її територіальними органами, одним із яких є ГУ Держпраці у Львівській області.

Постановою Кабінету Міністрів від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» було визначено процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі об`єкт відвідування), яка була чинна на час проведення спірного контрольного заходу (інспекційного відвідування).

Відповідно до п.2 Порядку №823, заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно пп.3 п.5 Порядку №823, інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 19 Порядку №823 врегульовано, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) (далі акт), і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю припис щодо їх усунення.

Відповідно до статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, зокрема, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Даною статтею також врегульовано, що відповідні штрафи є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у ч.2 ст.265 КЗпП України, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.1, 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим п.п.2 Порядку №509), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим п.2 Порядку №509).

Відповідно до п.2 Порядку №509, штрафи накладаються в тому числі на підставі акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.

Згідно п.4 Порядку №509, під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому п.2 Порядку №509, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка. У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим п.3 Порядку №509.

Відтак, відповідач (територіальний орган Держпраці) за наслідком отриманого повідомлення від ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, та виявленої ним інформації про можливі порушення Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» законодавства про працю вправі був призначити інспекційне відвідування позивача з питань виявлення неоформлених трудових відносин. Окрім цього, встановивши за наслідком контрольного заходу, відповідні порушення, в разі їх підтвердження та реального допущення відповідним суб`єктом, відповідач повноважний застосувати відповідальність у формі штрафу.

Абзацом 9 ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено право засуджених на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Як визначає дана норма, законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці.

Згідно ч.1 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Відповідно до ч.2 цієї ж статті, засуджені до позбавлення волі, які мають заборгованість за виконавчими документами, зобов`язані працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, до погашення такої заборгованості.

Згідно частини 1 ст.119 Кримінально-виконавчого кодексу України для осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю. Місце та вид роботи, час початку та закінчення роботи (зміни) визначаються адміністрацією колонії. Засуджені звільняються від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю.

Частиною 1 ст.120 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Статтею 122 Кримінально-виконавчого кодексу України обумовлено, що засуджені підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 року №396/5, засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів (п.1.2 Інструкції №396/5).

Згідно з п.1.3 Інструкції №396/5, праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 Інструкції №396/5, засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою.

Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Згідно п.3.1 Інструкції №396/5, засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоров`я, спеціальності.

Відтак, указані норми, чинні на час спірних правовідносин щодо праці засуджених, які утримувалися в Державній установі «Личаківська виправна колонія (№30)», із урахуванням дійсних обставин справи в своїй сукупності вказують на те, що саме виправна колонія є роботодавцем у відповідних правовідносинах. При цьому, відносини між Державною установою «Личаківська виправна колонія (№30)» і Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» (де певний час засудженими виконувалися роботи) були врегульовані відповідним договором від 28.12.2018 року №Г-235/Г-60, який регламентував питання виконання робіт засудженими, оплати за виконувані роботи. Даний договір за своїм змістом указує на наявність відносини між відповідними юридичними особами, а не між позивачем і окремими засудженими (використання у договорі визначення «роботодавець» тощо не змінює його природи та суті й об`єктивно не наділяє сторін договору відповідними характеристиками).

У постановах від 03.03.2020 року у справі №440/1512/19, від 17.03.2020 року у справі №809/710/17, від 03.04.2020 року у справі №580/908/19, від 08.05.2020 року у справі №560/1391/19, від 10.06.2020 року у справі №440/2590/19, від 18.06.2020 року у справі №240/1700/19 Верховний Суд висловив правову позицію, відповідно до якої особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем.

Таким чином, висновки відповідача про те, що саме Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» є роботодавцем щодо відповідних засуджених осіб є передчасними та не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та нормах чинного законодавства України.

У постанові Львівського окружного адміністративного суду від 11.06.2020 року у справі №1.380.2019.001088, залишеній без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2020 року, викладено висновок, за яким роботодавцем у спірних правовідносинах є Державна установа «Личаківська виправна колонія (№30)», а не Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)».

Таким чином, на Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)» не можуть покладатися обов`язки, які відносяться до кола зобов`язань роботодавця, отже, позивач не може нести й відповідальності за їх невиконання чи неналежне виконання, а тому, притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» є безпідставним.

Судова колегія апеляційного суду звертає увагу, що всі права засуджених підлягають безумовному дотриманню, в тому числі й ті, які пов`язані з правом на працю, відповідними кореспондуючими гарантіями. Проте, зважаючи на існуюче правове регулювання даної сфери суспільних відносин, яке мітить певні прогалини, контрольні заходи з цих питань повинні здійснюватися відповідно до змісту таких правовідносин і існуючої нормативної бази, з метою недопущення необґрунтованого втручання в права та інтереси учасників цих правовідносин, чого в даному випадку здійснено не було.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 року у справі №380/685/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 28.04.2021