Справа № 440/4848/20
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 р. Справа № 440/4848/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, повний текст складено 11.01.21 року у справі № 440/4848/20

за позовом ОСОБА_1

до Відділу агропромислового та економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації

про стягнення вихідної допомоги при звільненні та за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Відділу агропромислового та економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації, третя особа - Лубенська районна державна адміністрація Полтавської області, в якому просила суд:

- стягнути з Відділу агропромислового та економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації вихідну допомогу при звільненні ОСОБА_1 в сумі 7228,49 грн;

- стягнути з Відділу агропромислового та економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 40845,50 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі № 440/4848/20 позов задоволено.

Стягнуто з Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 7228,49 грн.

Стягнуто з Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 44138,88 грн.

Третя особа, Лубенська районна державна адміністрація Полтавської області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу. Свою незгоду з рішенням суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги третя особа зазначає, що вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення тільки з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". У разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги. Також вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. Просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі № 440/4848/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

Відповідач, Відділ агропромислового та економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації, надав відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує доводи апеляційної скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби в управлінні агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області (що в подальшому перейменовано у Відділ агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області) у період з 25.10.2013 р. по 30.01.2020 р., що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.с. 25-26).

Наказом Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області від 28.01.2020 р. №2-к "Про звільнення ОСОБА_1 " у зв`язку з ліквідацією Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11) частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено 30 січня 2020 року ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу. Завідувачу сектором агропромислового розвитку, обліку та звітності відділу виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати; грошову компенсацію за невикористану частину основної щорічної відпустки за період роботи з 25.10.2019 р. по 30.01.2020 р. тривалістю 8 календарних днів та за не використану щорічну додаткову відпустку за 2020 рік тривалістю 3 календарні дні (а.с. 12).

Наказом Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області від 29.01.2020 №6-к "Про внесення змін до наказу від 28.01.2020 № 2-к" викладено пункт другий вказаного наказу шляхом виключення положень про виплату вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 13).

Вважаючи порушеними свої права в частині невиплати вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, позивач звернулась до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Статтею 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Колегія суддів зазначає, що спірним питанням у цій справі є застосування норм статті 87 Закону № 889-VIII в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (ліквідація державного органу).

З матеріалів справи встановлено, що наказом Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області від 28.01.2020 р. №2-к "Про звільнення ОСОБА_1 " у зв`язку з ліквідацією Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 11) частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено 30 січня 2020 року ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу. Таким чином, позивача звільнено з вказаної посади 30 січня 2020 року, зокрема, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Таким чином Відділом агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області поширено на позивачку приписи пункту 1 статті 40 КЗпП.

Колегія суддів зазначає, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП, на підставі якого позивачку було звільнено з посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.

Виходячи із приписів частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII, відповідно до якої дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, згідно якої за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Чинним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

З метою визначення змісту реальної волі законодавця, який у частині четвертій статті 87 (щодо виплати вихідної допомоги) не зазначив пункту 1-1 у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних відносин, варто дослідити історію внесення змін до цієї статті. Для цього слід взяти до уваги, що до внесення змін Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом №117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас уже Законом № 44-ІХ від 14 січня 2020 року, що набрав чинності 13.02.2020 р. (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1, що може бути інтерпретовано як визнання законодавцем прогалини в Законі.

В той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 р. по 13.02.2020 р. нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону № 889-VIII.

Слід зазначити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 зазначив, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019 р., право отримання вихідної допомоги існувало (і існує з 13.02.2020).

Таким чином, враховуючи принцип верховенства права до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийняті наказу від 28 січня 2020 року №2-к «Про звільнення ОСОБА_1 » Відділом агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області вказано на підставу звільнення у зв`язку з ліквідацією Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, що гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП.

Таким чином, позивач має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 КЗпП, на підставі якого позивача фактично було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, а частина 4 статті 40 КЗпП не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП.

Відповідно до довідки голови Ліквідаційної комісії Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області від 28.02.2020 р. №2 підтверджено, що середньомісячна заробітна плата позивача за листопад-грудень 2019 року становить 7228,49 грн (а.с. 20).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та стягнення на її користь вихідної допомоги у розмірі 7228,49 грн.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 року у справі № 440/1613/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи оцінку вимогам про стягнення з відповідача відшкодування за час затримки вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність у позивача на момент звільнення з посади права на отримання вихідної допомоги у розмірі 7228,49 грн, то суд вважає, що стягненню на користь останнього підлягає також компенсація за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по 31.01.2020 р., а саме по дату звернення до суду. В той час як компенсації підлягає сума із розрахунку за весь час затримки, у тому числі період часу розгляду такої справи у суді та до дати фактичного розрахунку, однак в цій частині суд може задовольнити позовну вимогу лише в частині до дати прийняття судом відповідного рішення, тобто за період реального порушення права позивача, оскільки суд не приймає рішення на майбутнє.

З урахуванням того, що судом першої інстанції 11.01.2021 р. прийнято рішення в частині задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача суми вихідної допомоги у зв`язку із звільненням і вказана сума не сплачена відповідачем по дату такого рішення, то і вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку, з урахуванням права суду на вихід за межі позовних вимог з метою захисту прав позивача, передбаченого частиною другою статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає задоволенню за період з 31.01.2020 р. (наступний день після звільнення) по 11.01.2021 (дату прийняття рішення суду).

При визначенні розміру середнього грошового заробітку суд враховує приписи Порядку №100 та відомості про середній заробіток позивача, який становить 186,24 грн = (5464,02+5896,83)/61 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 44138,88 грн (186,24 грн х 237 робочих днів).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 7228,49 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення у розмірі 44138,88 грн.

Довід апеляційної скарги стосовно пропуску строку звернення до суду з позовом, колегія суддів не приймає, з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Часиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 р. клопотання представників Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області та Відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області про залишення позовної заяви без руху, яке вмотивовано пропуском строку звернення з позовом до суду, залишено без задоволення.

Так, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 р. встановлено, що 25.02.2020 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зверталися до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області про скасування наказів начальника відділу агропромислового і економічного розвитку Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області Логвин Л.М. "Про внесення змін до наказу від 28 січня 2020 року №1-к" №5-к від 29 січня 2020 року та "Про внесення змін до наказу від 28 січня 2020 року №2-к" №6-к від 29 січня 2020 року; стягнення з Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області вихідної допомоги при звільненні на користь ОСОБА_2 у сумі 7732,00 грн та на користь ОСОБА_1 у сумі 7324,00 грн; стягнення з Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області середнього заробітку за час затримки з 31 січня 2020 року по 25 лютого 2020 року на користь ОСОБА_2 у сумі 9785,88 грн та на користь ОСОБА_1 у сумі 8736,47 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі №440/1045/20 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам частини п`ятої статті 160 та частин першої, третьої та четвертої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 30.03.2020 р. у вказаній справі позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області про скасування наказів, стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки, стягнення моральної шкоди повернуто позивачам. Роз`яснено позивачам, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Копію вказаної ухвали разом з доданими документами ОСОБА_1 отримала 09.04.2020 р.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем вживалися заходи для захисту свого порушеного права у межах строків звернення до суду визначених чинним законодавством.

Окрім того, суд враховує, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-ІХ, що набув чинності 02.04.2020, розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, (...), а також строки звернення до адміністративного суду, (...) продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин. Рішенням Уряду від 25.03.2020 р. продовжено карантин до 24.04.2020 р. та введено на території України режим надзвичайної ситуації. Рішеннями Уряду строк дії карантину неодноразово продовжувався та цього часу не скасований.

Законом України від 16.06.2020 №731-IX внесено зміни до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України, а саме зазначено: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Пунктом 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №731-IX встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до, зокрема, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Цей Закон набрав чинності 17.07.2020 р, а його положення застосовуються з 06.08.2020 р.

Отже, у період з 02.04.2020 р. по 06.08.2020 р. строки звернення до суду були продовжені на період дії карантину, з урахуванням чого цей період не зараховується для обчислення строку звернення до суду з цим позовом. Починаючи з 06.08.2020 р. у позивача розпочався перебіг місячного строку звернення до суду, який закінчився 07.09.2020 р. Згідно поштового штемпеля на конверті позивач звернувся до суду 01.09.2020 р. тобто в межах встановленого строку звернення, а тому колегія суддів не приймає посилання в апеляційної скарги на пропуск строку для звернення до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги, що у Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області, як розпорядника коштів відповідача, кошторис на 2021 рік дуже обмежений і не покриває поточних витрат, колегія суддів не приймає, оскільки вихідна допомога при звільненні є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Також колегія суддів не приймає посилання в апеляційній скарзі на порушення строків розгляду справи, оскільки такий довід не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі № 440/4848/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі № 440/4848/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді Я.М. Макаренко В.А. Калиновський