Справа № 620/5961/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5961/20 Головуючий у 1 інстанції: Бородавкіна С.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Безименної Н.В.

Оксененка О.М.

За участю секретаря Яблонської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області встановити статус та видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни 2-ї групи.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що зазначені відповідачем підстави відмови, пов`язані з відсутністю розпорядчого документа по лінії ЦО на підприємстві про залучення особи до складу формування Цивільної оборони, обов`язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою, не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.

12 квітня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що позивачем не надано доказів про його участь у загонах спец захисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому дії управління є цілком законними.

16 квітня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 1), про що йому видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 11, 24).

Крім того, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю (2 група) внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою серії МСЕ-ЧНВ №146958 та Експертним висновком від 04.02.1993 р. №529 (а.с. 12, 17).

Згідно з наданими позивачем доказів, він брав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 17.05.1987 р. по 31.05.1987 р., як працівник Прилуцького ПЕМ (виконував роботи електромонтера у Чорнобильському ПЕМ) (а.с. 18-20, 27, 28).

У зв`язку з цим, позивач звернувся до УПСЗН Прилуцької МР із заявою про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 13.01.2020 р. за №09-24/234 відповідач повідомив, що підстави для встановлення позивачу вказаного статусу відсутні, оскільки, позивачем не надано належних доказів на підтвердження його безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони (а.с. 13-14).

Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Положеннями частини 2 статті 4 вищевказаного Закону передбачено, що до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також, тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також, при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 1), про що йому видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 11, 24). Крім того, позивач є особою з інвалідністю (2 група) внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою серії МСЕ-ЧНВ №146958 та експертним висновком від 04.02.1993 №529 (а.с. 12, 17).

Згідно з наданими позивачем доказів, останній брав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 17.05.1987 по 31.05.1987 як працівник Прилуцького ПЕМ (виконував роботи електромонтера у Чорнобильському ПЕМ) (а.с. 18-20, 27, 28).

У зв`язку з цим, позивач звернувся до УПСЗН Прилуцької МР із заявою про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 13.01.2020 р. за №09-24/234 відповідач повідомив, що підстави для встановлення позивачу вказаного статусу відсутні, оскільки, позивачем не надано належних доказів на підтвердження його безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони (а.с. 13-14).

Колегія суддів зазначає, що обов`язковими умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Таким чином, при зверненні із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, позивач не надав належне документальне підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 537/5039/16-а зазначив наступне: «… з пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у тридцятикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що факт залучення громадян до складу формувань Цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу Цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалося все працездатне населення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на наказ Прилуцького ПЕМ №86 та залучення персоналу Чорнобильного ПЕМ та персоналу інших районів електромереж до формувань ЦО, в наказі ВЕО «Київенерго» №153 від 13.05.1986 року, оскільки, вказаними документами надано інформацію про порядок залучення осіб до виконання робіт в складі підрозділів Цивільної оборони, однак, факт залучення конкретно позивача в таких підрозділах не підтверджено.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 674/450/17.

Також, колегія суддів зазначає, що обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк, в протилежному випадку, статус інваліда війни, на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно, мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, згідно пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 674/364/17.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 щодо його участі в складі формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог позовом ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Безименна Н.В.

Оксененко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 26.04.2021 р.