Справа № 360/877/21
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року справа №360/877/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів: Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 р. у справі № 360/877/21 (головуючий І інстанції суддя Н.М. Басова) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач) з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової та додаткової відпустки, а також відпустки як учаснику бойових дій, при звільненні зі служби в поліції за 2015-2019 роки у загальній кількості 78 діб у розмірі 38975, 01 грн. (а.с. 1-12).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року визнано неповажними причини пропуску строку, вказані позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду, та у задоволенні заяви позивача про поновлення строку відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу (а.с. 23-26).

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду від 10.03.2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 28-32).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що йому тільки 19.02.2021 року стало відомо стосовно неправомірних дій відповідача щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки за попередні роки. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження буд-яким строком.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, підставою для повернення позовної заяви позивачу стало звернення позивача до суду з пропуском строку звернення, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилами частини 1статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, за приписами частини 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 233 КЗпП України встановлено: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейським та/або працівникам органів внутрішніх справ, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19.

Відповідно до ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 ст. 93 цього Закону.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав у попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік і на відпустки (основні й додаткові), що не були використані в попередні роки, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими наказом МВС України від 6 квітня 2016 року № 260, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» і ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таку правову позицію Верховний Суд сформулював в постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Як вже зазначалось раніше, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової та додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні зі служби в поліції за 2015-2019 роки у загальній кількості 78 діб у розмірі 38975, 01 грн.

Не зайвим буде звернути увагу на той факт, що з органів Національної поліції позивача було звільнено з 01 грудня 2020 року, а до суду він звернувся 25.02.2021 року (а.с. 1, 13).

За унормуванням ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі Голдер проти Великої Британії від 21.02.1975р., ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Враховуючи наведенні обставини, апеляційний суд не погоджує висновок суду першої інстанції про визнання неповажними причин пропуску строку звернення з цим позовом до суду та вважає доводи позивача щодо поновлення такого строку обґрунтованими з правової точки зору.

Відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги є цілком слушними, внаслідок чого наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 р. - задовольнити.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 р. у справі № 360/877/21 скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий Г.М. Міронова

Судді І.Д. Компанієць

Е.Г. Казначеєв