Справа № 420/13558/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/13558/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Зуєвої Л.Є.,

за участю: секретар судового засідання: Уштаніт Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року, прийняте у складі суду судді Потоцької Н.В. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, в якому позивач просив суд стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року у розмірі 258580, 80 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Міністерства оборони України із клопотанням про виплату матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, проте відповідач відмовив у виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки питання виплати матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу знаходиться поза межами компетенції Міністерства оборони України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задоволено повністю. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року у розмірі 258580,80 гривень з вирахуванням обов`язкових податків і зборів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясував усі фактичні обставини а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не надано можливості Міністерству оборони України надати відзив на адміністративний позов, зокрема вказано, що ухвалу про відкриття провадження від 08.12.2020 року та позов з додатками були відправлені засобами електронного зв`язку (електронною поштою) на адресу Міністерства оборони України 21.01.2021 року, що підтверджується інформацією про направлення електронного листа на адресу Міністерства оборони України. Апелянт вважає, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем по справі, оскільки належним відповідачем є орган, в якому позивач перебував на грошовому забезпеченні, тобто Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси. Апелянт також вказує, що позивачем збільшено розмір грошового забезпечення при розрахунку виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки КЕВ м. Одеси було надано відповідачу довідку про розмір грошового забезпечення позивача, з якої вбачається, що позивач отримав у березні 2019 року грошове забезпечення в розмірі 27250 грн. а в квітні 2019 року 17258,31 грн., що не відповідає розрахунку, наявному в адміністративному позові.

Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді начальника відділу розквартирування військ та землекористування-заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Пунктом 2 Наказу Міністерства Оборони України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» №9КП від 11.01.2019 року, за неналежне виконання службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 16, 37, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України в частині сумлінного виконання військового обов`язку, виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених за посадою, неухильного виконання відданого йому наказу у визначений термін, невстановлення у ввіреному підрозділі внутрішнього порядку, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України, начальника відділу розквартирування військ і землекористування - заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління полковника ОСОБА_1 наказано звільнити з військової служби за службовою невідповідністю.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №47 від 01 лютого 2019 року, на підставі накладеного Міністром оборони України дисциплінарного стягнення звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, полковника ОСОБА_1 , начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - звільнено з військової служби у запас за пунктом «д» (через службову невідповідність).

Не погоджуючись з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, наказом про звільнення, вважаючи, що вони суперечать вимогам законодавства, позивач оскаржив їх до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року у справі №420/374/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування пункту 2 Наказу Міністерства оборони України №9КП від 11.01.2019 року, щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; визнання протиправним та скасування наказу Міністерства оборони України №47 від 01 лютого 2019 року, в частині звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, з військової служби за службовою невідповідністю; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління відмовлено в повному обсязі.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Міністерства оборони України №9КП від 11 січня 2019 щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, про звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства оборони України №47 від 01 лютого 2019, в частині звільнення позивача, начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, з військової служби за службовою невідповідністю.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Постановою Верховного Суду від 20.11.2019 року касаційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі №420/374/19 залишено без змін.

16.10.2019 року виданий виконавчий лист по справі про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Відповідно до витягу з наказу Міністерства оборони України (по особовому складу) від 26.06.2020 року №288, пункт 3 наказу Міністерства оборони України (по особовому складу) від 01.02.2019 року № 47 скасовано та поновлено на посаді полковника запасу ОСОБА_1 .

09.09.2020 року позивач звернувся до Міністра оборони України із клопотанням про виплату матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Листом від 02.10.2020 року №226/4183 департамент кадрової політики Міністерства оборони України повідомив, що відповідно до вимог пунктів 12.1-12.3 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 року № 333, в наказах по особовому складу про скасування пунктів раніше виданих наказів та поновлення на військовій службі не передбачено визначення питання виплати матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Також зазначено, що рішення про поновлення позивача на військовій службі приймалося судовим органом. Тому питання виплати матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу знаходиться поза межами компетенції Міністерства оборони України.

Вважаючи, що наявні підстави для стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року у розмірі 258580, 80 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу, як військовослужбовцю, рішення про звільнення якої з військової служби визнається незаконним та скасовується та який у зв`язку з цим поновлюється на військовій службі, має бути виплачено грошове забезпечення, неотримане за час вимушеного прогулу. За висновками суду, загальна сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 258580, 80 грн. (288 днів х897,85 грн.).

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі №420/374/19, було зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, водночас у справі №420/374/19 позивачем не було заявлено позовної вимоги щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до положень ч.2 ст. 8 Закону №2011-XII, у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до вимог п. 231 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008), у разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення.

Згідно положень п. 232 Положення №1153/2008, у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.

Згідно п. 12.5 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 (далі Інструкція №170), у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту

Водночас, згідно положень пункту 9 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок №260) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

Колегія суддів зазначає, що позивач, звільнення якого зі Збройних Сил України було визнано рішенням суду незаконним, має право на отримання матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року, тобто з моменту, коли позивачу припинили виплачувати грошове забезпечення до моменту фактичного виконання постанови суду про поновлення на посаді начальника відділу розквартирування військ і землекористування заступника начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

При цьому, з системного тлумачення вищезазначених норм законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вбачає, що питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу вирішується одночасно із прийняттям відповідного наказу про поновлення на військовій службі органом, який прийняв рішення про таке поновлення. У даному випадку, оскільки позивач звільнявся та поновлювався на військовій службі наказами посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, а саме Міністра оборони України, вирішення питання про одночасну виплату матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу належить саме до компетенції відповідача, проте вирішено ним не було.

Водночас, дійсно згідно положень пункту 9 розділу ХХХІ Порядку №260, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні. Таким чином, вирішення питання про одночасну виплату матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу належить саме до компетенції відповідача, а в подальшому вказане рішення реалізується, а грошові кошти виплачуються поновленому військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні, тобто у даному випадку Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

Крім того, з огляду на те, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу виплачується військовослужбовцю саме за місцем перебування на грошовому забезпеченні, при цьому рішення суду про стягнення коштів виконується органами Казначейства в примусовому порядку шляхом стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. При цьому, боржником у розумінні Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, є визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Таким чином, задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб фактично може призвести до стягнення належних йому до виплати сум з Міністерства Оборони України, тоді як недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, повинно виплачуватись військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

Крім того, за умови не вирішення Міністерством оборони України питання про виплату ОСОБА_1 матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, вимоги про стягнення грошового забезпечення є передчасними.

Згідно вимог ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до положень ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх певним шляхом. При цьому, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно вимог ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у контексті обставин даної справи, Міністерством оборони України фактично було допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невирішенні питання про виплату ОСОБА_1 матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року.

Згідно положень статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

За таких обставин, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні підстави для виходу за межі позовних вимог, та визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невирішення питання про виплату позивачу матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року. Водночас, на переконання апеляційного суду, у межах спірних правовідносин зобов`язання Міністерства оборони України прийняти наказ, яким вирішити питання про виплату ОСОБА_1 матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року, з урахування висновків суду, викладених у даній постанові, забезпечить ефективний захист порушених прав позивача.

Водночас, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права та неповному з`ясуванні обставин справи.

Щодо доводів апелянта,що судом першої інстанції не надано можливості Міністерству оборони України надати відзив на адміністративний позов, зокрема вказано, що ухвалу про відкриття провадження від 08.12.2020 року та позов з додатками були відправлені засобами електронного зв`язку (електронною поштою) на адресу Міністерства оборони України 21.01.2021 року, що підтверджується інформацією про направлення електронного листа на адресу Міністерства оборони України, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу про відкриття провадження від 08.12.2020 року та позов з додатками були відправлені засобами електронного зв`язку на офіційну адресу Міністерства оборони України 14.12.2020 року о 16:00 (а.с. 60).

Відповідно до наявного в матеріалах справи звіту (а.с. 61), 14.12.2020 року о 16:32 лист був успішно отриманий.

В подальшому, як вбачається з наданих апелянтом до суду апеляційної інстанції матеріалів (а.с. 98-99) електронний лист 22.01.2021 року було перенаправлено з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 та у той же день зареєстровано департаментом юридичного забезпечення Міністерства оборони України.

За таких обставин, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що судом не надано можливості Міністерству оборони України надати відзив на адміністративний позов, оскільки несвоєчасна реєстрація суб`єктом владних повноважень вхідної кореспонденції не є поважною причиною, яка обумовлює нездійснення процесуальних дій у строк, встановлений судом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст., 249, 292, 310, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невирішення питання про виплату ОСОБА_1 матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року.

Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти наказ, яким вирішити питання про виплату ОСОБА_1 матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.05.2019 року по 25.06.2020 року, з урахування висновків суду, викладених у даній постанові.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л. Є. Зуєва