Справа № 120/3866/20-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3866/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян Марина Бондівна

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

27 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Шидловського В.Б. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 (ОСОБА_1) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинти дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У серпні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення №0501.4.1/7755-20 від 07 травня 2020 року Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про відмову у задоволенні клопотання про встановлення належності до громадянства України;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про встановлення належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" та видати йому паспорт громадянина України.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про встановлення належності до громадянства України, однак рішенням від 07 травня 2020 року за №0501.4.1/7755 відповідач відмовив у задоволенні клопотання.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як встановлено із матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Вінниця.

02 грудня 1993 позивачу було видано паспорт громадянина СРСР України серії НОМЕР_2 .

19 січня 2003 року у Державі Ізраїль позивач відповідно до свідоцтва про зміну прізвища ОСОБА_1 змінив прізвище та ім`я на ОСОБА_1 .

16 серпня 2014 року позивач повернувся в Україну та постійно проживає у м. Вінниця.

03 січня 2020 року ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ) звернувся до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про оформлення належності до громадянства України на підставі саме пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України".

Рішенням від 07 травня 2020 року за №0501.4.1/7755-20 Управлінням державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомлено позивачу, що під час подачі заяви про встановлення належності до громадянства України громадянин ОСОБА_1 не повідомив про факт зміни імені та оформлення паспорта громадянина Держави Ізраїль та ім`я ОСОБА_1 . Також зазначено, що про вказані факти нічого не зазначено у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року про встановлення факту постійного проживання громадянина ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відтак, у зв`язку із тим, що позивач подав документи, які не підтверджують його належність до громадянства України, відповідно до вимог частини 4 пункту 90 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) - далі, якщо не вказано інше, - Порядку, позивачу відмовлено у задоволенні заяви.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду за захистом свої прав та інтересів.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що окрім факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України мають бути також дотримані інші умови, визначені статтею 8 Закону України "Про громадянство України", зокрема, така особа має мати статус особи без громадянства. Якщо така особа має статус іноземця то їй слід, залежно від її статусу: або подати зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подати заяву про набуття громадянства України; або декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства; або декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Однак, позивач не подав відповідну заяву про зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки на момент звернення до відповідача з заявою про встановлення належності до громадянства України, позивач мав статус іноземця, відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, визначені законодавством, відмовивши у задоволенні його заяви про встановлення громадянства України на підставі пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України".

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на норми матеріального та процесуального права оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтування апеляційної скарги представник позивача мотивує тим, що Управлінням державної міграційної служби України у Вінницькій області було відмовлено позивачу у встановленні належності до громадянства України на підставі частини 4 статті 90 Порядку, а також у зв`язку із тим, що рішення не підтверджує постійне місце проживання позивача на території України.

При цьому скаржник зауважує, що суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення міграційної служби є правомірним, оскільки позивач при подачі документів не дотримувався умов визначених статтею 8 Закону України "Про громадянство України" - не відмовився від громадянства іншої держави.

Відтак позивач вважає, що судом першої інстанції допущена невідповідність висновків суду обставинам справи, адже мало місце виходу суду за межі розгляду правомірності оскаржуваного рішення міграційної служби - замість чого судом встановлено неможливість набуття громадянства України іноземцями, що ніяким чином не доводить правомірність рішення міграційної служби.

Окрім того, останній зазначає, що відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про громадянство України" якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правовідносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

З урахуванням зазначеного, скаржник доходить висновку, що законодавство України не містить заборони набуття іноземцем громадянства України, більше того таке становище можливе та врегульоване. А тому вважає, що судом першої інстанції здійснено неправильне тлумачення Закону України "Про громадянство України" та застосування статті 8 Закону України "Про громадянство України", яка не підлягає до застосування відносно позивача.

Відповідач, скористався правом подати до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини 1 статті 25 Конституції України визначено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України "Про громадянство України" №2235-III від 18 січня 2001 року (надалі - Закону №2235-ІІІ).

Положеннями абзацу 2 частини 1 статті 1 Закону №2235-ІІІ передбачено, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Як визначено приписами пункту 1 частини 1 статті 2 Закону №2235-ІІІ, законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципі єдиного громадянства держави Україна.

Приписами статті 3 Закону № 2235-ІІІ визначено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону № 2235-ІІІ визначено, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно статті 5 Закону № 2235-ІІІ документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України. Громадянство України набувається: внаслідок прийняття до громадянства.

Статтею 6 Закону № 2235-ІІІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України; 2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців); 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно частини 1 статті 8 Закону № 2235-ІІІ особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України "Про громадянство України" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо, зокрема, встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону.

Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 "Питання організації виконання закону України "Про громадянство України" (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року №588/2006) затверджений Порядок провадження за заявами з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (Порядок №215).

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України, відповідно до ЗУ "Про громадянство України" визначає Порядок №215.

Так, відповідно до абз. 1 п. 1, абз. 1 та 3 п. 2, абз. 1 пункту 3 розділу І Порядку №215, для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом ІІ цього Порядку.

Згідно з вимогами пунктів 2 та 3 Порядку №215, заяви з питань громадянства оформлюються: про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи. Заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником.

Пунктом 4 Порядку №215 встановлено, що заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення за місцем проживання особи в Україні.

Відповідно до пункту 7 Порядку №215 встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно пункту 10 Порядку №215 передбачено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

З системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавцем визначено чіткий порядок встановлення належності до громадянства України, а також перелік усіх необхідних документів.

Із матеріалів справи встановлено, що 03 січня 2020 року позивач звернувся до територіального органу УДМС України у Вінницькій області з заявою про встановлення належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" надавши усі необхідні документи, зокрема судове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року у справі №127/22706/19, яким встановлено факт постійного проживання позивача на території України станом на 24 серпня 1991 року включно.

При цьому, позивач просив встановити його належність до громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" як громадянин колишнього СРСР, який на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України.

Проте, Управлінням державної міграційної служби України у Вінницькій області відмовлено позивачу у встановленні належності до громадянства України у зв`язку із тим, що заявник не подав документи, які не підтверджують його належність до громадянства України. Мотивуючи дану відмову тим, що під час подачі заяви громадянин ОСОБА_1 не повідомив про факт зміни імені та оформлення паспорта, а також у зв`язку з тим, що про зміну імені та прізвища не було вказано у рішенні Вінницького міського суду.

Однак, з аналізу зазначеної відмови вбачається, що відповідачем не було вказано, які із наданих позивачем документів є невідповідними, або ж яких документів не вистачає для підтвердження належності до громадянства України.

Крім того, не вказано на підставі яких саме норм Порядку ці обставини мають юридичне значення та яке саме.

Адже, позивачем подані всі необхідні документи, які передбачені Порядком №215, а лише сам факт неповідомлення позивачем про зміну імені не може свідчити про те зворотнє.

При цьому в матеріалах справи є письмові пояснення позивача, надані на ім`я начальника 1-го МВ у м. Вінниці УДМС України у Вінницькій області, у яких він детально описує обставини зміни ним прізвища та отримання паспорту іншої державами.

Більше того, надані позивачем документи вказують на те, що 30 листопада 1993 року він, як особа, яка досягла віку 16 років, звернувся до відділу внутрішніх справ Ленінського райвиконкому м. Вінниці із заявою про отримання паспорта.

На підставі наданого ним свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 він 02 груденя 1993 року був документований паспортом громадянина України із використанням бланка паспорта колишнього Союзу РСР.

В той же день у паспорті позивача було проставлено відмітку про місце його прописки за адресою АДРЕСА_1 .

Наведене свідчить, що позивач НАБУВ громадянства України та ОТРИМАВ ДОКУМЕНТ ЩО ПІДТВЕРДЖУЄ ГРОМАДЯНСТВО України.

В той же час у подальшому позивачем не вклеювалися фотокартки до отриманого ним паспорта, як і не вживалось жодних дій до його заміни на паспорт нового зразка.

Відповідно до Постанови від 24 січня 2002 року №79 паспорти громадянина України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу РСР втратили чинність після 01 вересня 2002 року.

Сукупність інших наданих позивачем документів також вказує на те, що станом на 24 серпня 1991 року позивач постійно проживав на території України, хоча мав і інше прізвище.

Надані позивачем документи вказують на їх належність позивачу до зміни прізвища та імені.

Як слідує з рішення Вінницького міського суду від 18 листопада 2019 року позивач за старим прізвищем намагався отримати посвідку на постійне проживання, однак в органах міграційної служби йому пояснили, що він не виходив із громадянства України, що зумовило його звернення із клопотанням про набуття громадянства.

Згідно пункту 90 розділу IV Порядку №215 територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

З урахування зазначеного колегія суддів дійшла висновку, що у разі встановлення Управлінням державної міграційної служби України у Вінницькій області наявності фактів, які не підтверджують належність особи до громадянства України, останній приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання.

Аналізуючи текст оскаржуваного рішення, яким позивачу відмовлено у встановленні належності до громадянства України колегія суддів приходить до висновку, що воно вищезгаданим нормам не відповідає, адже у ньому не вказано, які із наданих позивачем документів є невідповідними та не підтверджують його належність до громадянства, відтак така відмова є необґрунтованою у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

У рішенні не наведено жодних мотивів про те, яким чином подальше набуття громадянства іншої держави перешкоджає ухваленню щодо позивача рішення про встановлення його належності до громадянства, тим більше з огляду на те, що наявні усі докази того, що він був документований паспортом громадянина України старого зразка.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні адміністративного позову з підстав недотримання позивачем умов визначених статтею 8 Закону України "Про громадянство України", адже останній не відмовився від громадянства іншої держави.

З цього приводу колегія суддів вважає ще раз наголосити, що надані позивачем документи вказують на те, що станом на 24 серпня 1991 року він проживав на території України, а тому ним поставлено питання про ухвалення щодо нього рішення про встановлення його належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України "Про громадянство України".

В той же час статтею 8 Закону України "Про громадянство України" врегульовано порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, яка є відмінною від процедури прийняття рішень про оформлення громадянства України.

Це, зокрема, прямо випливає з положень статті 24 Закону України "Про громадянство України", якою визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо:

1) встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону;

4) прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.

Матеріали справи свідчать також про те, що позивач набув громадянства іншої держави.

В той же час лише добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття, в певних випадках може бути підставою для втрати громадянства (стаття 19 Закону "Про громадянство").

При цьому датою припинення громадянства України у таких випадках є дата видання відповідного указу Президента України.

В той же час зазначеним обставинам відповідач в оскарженому рішенні не надав жодної правової оцінки. У рішення лише констатовано цей факт і все. Жодних мотивів з приводу того, які ці обставини впливають на можливість прийняття відповідачем рішення щодо задоволення клопотання про встановлення належності до громадянства України у ньому не наведено.

Натомість суд першої інстанції самостійно розтлумачив оскаржуване рішення відповідача як таке, що прийнято з підстав недотримання позивачем умов визначених статтею 8 Закону України "Про громадянство України".

З огляду на зазначені висновки суду, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції не надано оцінку рішенню про відмову у задоволенні клопотання, що вказує на допущену невідповідність висновків суду обставинам справи, адже підставами для відмови міграційного органу у встановленні належності до громадянства України позивача були інші, аніж ті, яким надав оцінку суд.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішенням суду першої інстанції порушено норми процесуального права у зв`язку із чим дане підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про встановлення належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" та видати йому паспорт громадянина України колегія суддів зазначає таке.

Згідно частини 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: - визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); - визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); - визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); - інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Положеннями частини 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 викладено висновок, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Із урахування зазначеного, колегія суддів вважає, що з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ОСОБА_1) від 03 січня 2020 року з прийняттям відповідного рішення та урахуванням висновків суду, викладених у даній справі.

Саме обраний спосіб захисту надасть можливість відповідачу усунути недоліки, допущені при розгляді клопотання позивача, надати належну юридичну оцінку усім поданим ним документам, письмовим поясненням та прийняти щодо порушеного позивачем питання законне, обґрунтоване та мотивоване рішення, яке відповідатиме критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо ухвалення рішення, яким слід повернути надміру сплачений судовий збір у розмірі 1261,20 гривень з Державного бюджету України колегія суддів зауважує таке.

Із матеріалів справи встановлено, що Вінницьким окружним адміністративним судом 12 січня 2021 року заяву представника позивача про повернення надміру сплаченого судового збору задоволено, повернуто надміру сплачений судовий збір у розмірі 1261,20 року (ст. 96), відтак твердження позивача в цій частині не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що доводи апеляційної скарги частково містять належні та обґрунтовані міркування, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до частини 4 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позовна заява містить такі вимоги (визнати протиправним та скасувати рішення - як головної та зобов`язати прийняти рішення про встановлення належності до громадянства України - як похідної), що є 1 вимогою немайнового характеру за що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 31 липня 2020 року та за звернення до суду з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 1261,20 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 02 лютого 2021 року.

Відтак, на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір за 1 вимогу немайнового характеру при оскарженні в судді першої та апеляційної інстанції в розмірі 2102 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, оскільки вона фактично задоволена, хоч і частково.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, враховуючи те, що у справі неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 (ОСОБА_1) задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинти дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення №0501.4.1/7755-20 від 07 травня 2020 року Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про відмову у задоволенні клопотання про встановлення належності до громадянства України.

Зобов`язати Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ОСОБА_1) від 03 січня 2020 року про встановлення належності до громадянства України, з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Стягнути з Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ОСОБА_1) судовий збір у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 квітня 2021 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Шидловський В.Б. Капустинський М.М.