Справа № 440/2876/21
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

26 квітня 2021 рокум. ПолтаваСправа № 440/2876/21

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Гіглава О.В., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до Державної установи "Кременчуцька виховна колонія" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2021 року (згідно даних на поштовому конверті) ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Кременчуцька виховна колонія" про:

- визнання протиправною бездіяльності ДУ "Кременчуцька виховна колонія" (39617, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Лікаря О.Богаєвського, 1030, ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) в день звільнення компенсації за не отримане речове майно;

- стягнення з ДУ "Кременчуцька виховна колонія" на користь ОСОБА_1 (ІВАN НОМЕР_2 , рахунок отримувача - НОМЕР_3 , АТ КБ "Приватбанк", МФО 305299) компенсації за не отримане речове майно в розмірі 10469,67 грн;

- зобов`язання ДУ "Кременчуцька виховна колонія" виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, виходячи з розміру 176,00 грн в день за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.02.2018 по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 05.04.2021 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позову відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Кременчуцька виховна колонія" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. Встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду:

- документа про сплату судового збору у розмірі 1816,00 грн за реквізитами: отримувач коштів - ГУК у Полт.обл/тг м. Полтава/22030101; код отримувача 37959255; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA 4016712; призначення платежу: судовий збір, за позовом (назва позивача), Полтавський окружний адміністративний суд, або належних доказів на підтвердження підстави звільнення позивача від сплати судового збору;

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом з доказами поважності причин пропуску позивачем такого строку або належних документальних доказів на підтвердження факту дотримання останнім строку звернення до суду.

20.04.2021 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій остання наполягає на тому, що про порушення своїх прав вона фактично дізналася з листа відповідача від 04.03.2021, яким підтверджено її право на отримання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна. До цього ж позивач не була впевнена у правомірності своїх дій щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримані предмети речового майна, оскільки не була впевнена у тому, чи мала вона право на отримання такої компенсації на момент звільнення зі служби.

Разом з вказаною заявою до суду позивач надала також квитанції про сплату судового збору за подання даного позову на загальну суму 1816,00 грн.

Оцінюючи обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, суд виходить з наступного.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України від 09.02.2018 № 326/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.02.2018 за № 164/31616 (був чинний в період служби позивача) затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 2 цієї Інструкції передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Поряд з цим, пункт 2 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 (в редакції, чинній в період служби позивача), визначає, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Згідно з пунктом 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці", відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Проаналізувавши наведені законодавчі приписи суд доходить висновку, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб службовця під час несення ним служби.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) службовця кримінально-виконавчої служби.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, суд вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних службовцю сум.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок за бажанням службовця кримінально-виконавчої служби, який звільняється зі служби, видавати речове майно особистого користування, яке не було ним отримано на день звільнення, або виплачувати грошову компенсацію за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України, однак не входить до складу його грошового забезпечення, право службовця на звернення стягнення за яким встановлене законодавством безстроково.

Тобто, на звернення службовця до роботодавця з позовом публічно-правового характеру про стягнення компенсації за не отримане речове майно поширюються строки звернення до суду, визначені в Кодексі адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, у спірному випадку строк звернення позивача до суду з даним позовом обмежується місячним строком, встановленим частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Формуючи вказані висновки суд керується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 11.02.2021 у справі №240/532/20.

Як свідчать матеріали позовної заяви, про порушення своїх прав позивач дізналася в день звільнення зі служби в Державній установі "Кременчуцька виховна колонія" згідно наказу №29/ОС-18, тобто 15.02.2018, оскільки за умовами пункту 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби саме під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Відтак, виходячи з припису вказаного пункту Порядку, позивач в день звільнення зі служби, тобто 15.02.2018, була обізнана з фактом невиплати їй грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому у місячний строк мала звернутися до суду з відповідним позовом.

Разом з тим, до суду з цим позовом, ОСОБА_1 звернулася лише 24.03.2021, що підтверджується даними на поштовому конверті, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду з цим позовом, визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд звертає на увагу на повідомлення позивача про її звернення ще в жовтні 2019 року до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно, яке залишено без задоволення, а також на лист відповідача від 04.03.2021, яким підтверджено її право на отримання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна.

Однак, на переконання суду ані звернення позивача до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно лише в жовтні 2019 року, ані отримання ОСОБА_1 листа від 04.03.2021, яким підтверджено її право на отримання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна, не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, оскільки останні не змінюють момент, з якого позивач дізналася про порушення своїх прав, а свідчать лише про час, коли остання почала вчиняти дії щодо реалізації свого права; ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, адже матеріали позову не містять належних доказів, що свідчили б про відсутність у позивача об`єктивної можливості звернутись як до компетентного органу, так і до суду протягом розумного строку після невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно під час звільнення зі служби.

За приписами частин першої та другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Суд звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

За доцільне відмітити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20.09.2011 ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява №14902/04, пункт 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22.10.1996 ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви №22083/93 і №22095/93, пункт 51).

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд вважає помилковими твердження позивача про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду та вважає наявними підстави для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Кременчуцька виховна колонія" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації, зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Копію ухвали направити позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Гіглава