Справа № 440/2557/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Кукоба О.О.

13 квітня 2021 р.Справа № 440/2557/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

в с т а н о в и в:

20.05.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: - визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (далі ГУ ДПС у Полтавській області) щодо нарахування внеску та прийняття вимоги про його сплату;

- скасувати вимогу від 02.09.2019 року № Ф-538/6023 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 23.307,70 грн.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що контролюючим органом без належних на те правових підстав визначено йому зобов`язання зі сплати єдиного внеску, оскільки позивач як фізична особа-підприємець фактично підприємницькою діяльністю у спірний період не займався, дохід від ведення такої діяльності не отримував, а підприємницьку діяльність ним припинено з 27.12.2016 року.

Окрім того позивач зазначив, що заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 25.01.2012 року, яка за твердженням податкового органу була ним подана, відповідає періоду, в якому позивач перебував в Полтавському слідчому ізоляторі, що дає підстав вважати про неможливість подання такої заяви.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2020 року визнано поважною причину пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду.

У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що з 22.02.2010 року по 31.03.2013 року платник податків перебував на спрощеній системі оподаткування, з 01.04.2013 року по 27.12.2016 року останні перебував на загальній системі оподаткування. 25.01.2012 року платником була подана заява № 9901/Ш про застосування з 01.01.2012 року спрощеної системи оподаткування. Станом на 31.08.2019 року згідно інтегрованої картки платника (далі ІКП), за ОСОБА_1 рахувалась заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 23.307,70 грн. Сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 02.09.2019 року № Ф-538/6023 була направлена боржнику та згідно повідомлення про вручення, 28.11.2019 року була отримана батьком позивача.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено часткове, а саме: визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 02.09.2019 року № Ф-538/6023 про сплату боргу (недоїмки).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення вмотивоване тим, що під час розгляду справи відповідачем визнано факт зменшення суми недоїмки зі сплати позивачем єдиного внеску до 13.213,48 грн. Окрім того, у 2011-2013 роках підприємницьку діяльність ОСОБА_1 не здійснював з огляду на перебування у Полтавському слідчому ізоляторі, а підприємницьку діяльність останнім було припинено у грудні 2016 році. Оскільки чинне на момент виникнення спірних відносин законодавство не передбачало подання фізичною особою-підприємцем звітів з єдиного внеску за минулі періоди, а жодні дії щодо проведення перевірки, у тому числі, на момент припинення позивачем підприємницької діяльності податковий орган не вчиняв, за недоведеності останнім підстав виникнення у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2011-2013 роки, суд констатував протиправність спірної вимоги про її сплату.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ГУ ДПС у Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 22.02.2010 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджено копією свідоцтва про державну реєстрацію серії В03 № 238591 (а.с. 7).

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджено копіями посвідчення серії НОМЕР_1 та довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0858985 (а.с.123-124).

У період з 22.02.2010 року по 27.12.2019 року позивач перебував на податковому обліку у Кременчуцькій ДПІ як фізична особа-підприємець, про що свідчить копія листа ГУ ДПС у Полтавській області від 26.03.2020 року № ФОП/Ш/1905/16-31-33-02-13 (а.с. 21).

26.12.2016 року позивачем подано державному реєстратору заяву про припинення підприємницької діяльності (а.с. 12).

Відповідно до довідки про відсутність заборгованості із сплати страхових коштів до Пенсійного фонду України і фондів соціального страхування від 18.12.2017 року № 29161/101-09, станом на 18.12.2017 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та по платежам до фондів соціального страхування (а.с. 18).

02.09.2019 року ГУ ДПС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-538/6023, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 23.307,70 грн (а.с. 11).

24.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України (далі ДПС України) із заявою, зі змісту якої слідує, що з 22.11.2011 року по 17.05.2014 року останній перебував в Полтавському слідчому ізоляторі та не мав можливості подавати заяви про застосування спрощеної системи оподаткування, яка за твердженнями ГУ ДПС у Полтавській області була подана ним 25.01.2012 року, однак відповідає періоду, в якому останній перебував в Полтавському слідчому ізоляторі (а.с.19-20, 51-52).

Водночас, як слідує зі змісту листа ГУ ДПС у Полтавській області від 26.03.2020 року № ФОП/Ш/1905/16-31-33-02-13, станом на 26.03.2020 року в інтегрованій картці ФО-П ОСОБА_1 відображена недоїмка у розмірі 23.137,70 грн, що складається з: заборгованості станом на 01.10.2013, переданої від органів Пенсійного фонду, у розмірі 9.924,22 грн; 4.010,30 грн - сума єдиного внеску, обчислена позивачем самостійно на підставі поданого 24.10.2017 у електронному вигляді звіту за 2011 рік; 4.572,42 грн - сума єдиного внеску, обчислена позивачем самостійно на підставі поданого 24.10.2017 року у електронному вигляді звіту за 2012 рік; 4.800,76 грн - сума єдиного внеску, обчислена позивачем самостійно на підставі поданого 24.10.2017 року у електронному вигляді звіту за 2013 рік (а.с. 21-23).

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI ) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3, 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб -підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

За приписами ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до абз. 2 п. 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом п. 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, окрім інших, дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, колегія суддів враховує, що зі змісту відзиву на позовну заяву контролюючого органу убачається, що останнім визнано факт зменшення суми заборгованості зі сплати позивачем по єдиному внеску в сумі 13.213,48 грн.

Окрім того, колегія суддів враховує лист Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04.05.2020 року № 20569/10/16-31-51, відповідно до відомостей якого убачається, що станом на 01.10.2013 року, загальна сума заборгованості зі сплати єдиного внеску суб`єктом господарювання ОСОБА_1 складає 9.924,22 грн, однак враховуючи постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 23.06.2016 року по справі № 816/246/16, вимогу про сплату недоїмки від 05.08.2013 року № Ф-3841 було відкликано без виконання (а.с.49).

Ураховуючи наведений вище лист, ГУ ДПС у Полтавській області проведено коригування даних інтегрованої картки платника (далі ІКП), шляхом зменшення щоквартальних нарахувань по ЄСВ у розмірі 9.924,22 грн (а.с.62).

Водночас, за позивачем надалі обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 13.213,48 грн, що за твердженням відповідача виникла на підставі самостійно поданих ОСОБА_1 24.10.2017 року звітів про нарахування єдиного внеску за 2011-2013 роки.

З наданих контролюючим органом звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого внеску за формою № Д5 (річна) за 2011-2013 роки та скріншотів з інформаційної бази даних ДПС, контролюючий орган вказує на підстави виникнення недоїмки з підстави самостійного обчислення позивачем зобов`язання зі сплати зі сплати єдиного внеску за 2011-2013 роки (а.с. 97-102).

Натомість, позивачем надані письмові пояснення, у яких наголошено на тому, що він у період з 22.11.2011 року по 17.05.2014 року перебував у Полтавському слідчому ізоляторі, не мав можливості перебувати поза межами слідчого ізолятора, відвідувати підприємства, установи, організації, окрім випадків відправки за межі СІЗО для участі у слідчих діях або судових засіданнях, що також встановлено під час розгляду справи № 816/246/16 (а.с. 78-84, 121-122). Наведене, на переконання позивача, виключає можливість ведення ним у 2011-2013 роках підприємницької діяльності та необхідність сплати за ці періоди єдиного внеску.

Виходячи з наведеного та враховуючи положення Закону № 2464-VI колегія суддів зазначає, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що у 2011-2013 роках ОСОБА_1 підприємницьку діяльність фактично не здійснював з огляду на перебування у місцях позбавлення волі, а підприємницьку діяльність останнім припинено у 26.12.2016 року.

04.01.2017 року позивач звернувся до контролюючого органу із заявою про проведення перевірки у зв`язку із припиненням діяльності (а.с.17).

Жодних доказів, щодо проведення перевірки позивача у зв`язку із припиненням ним підприємницької діяльності та підстав виникнення у ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2011-2013 роки, контролюючим органом до суду першої та апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В рішенні № 37801/97 від 01.07.2003 року по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність прийнятої контролюючим органом 02.09.2019 року вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-538/6023, яка не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені ч. 2 ст. 2 КАС України.

Приходячи до висновку про необхідність залишення без задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з підстави пропущення ОСОБА_1 строку звернення з адміністративним позовом до суду, колегія суддів зазначає, що підстави для скасування рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позовної заяви без розгляду у відповідній частині регламентовані ст. 319 КАС України.

За приписами ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Серед аргументів, наведених ГУ ДПС у Полтавській області в обґрунтування вимог апеляційної скарги на судове рішення, відсутній такий аргумент як пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду та не застосування судом першої інстанції положень, встановлених ст. 123 КАС України, тобто незгода з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2020 року.

Вичерпний перелік порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, наведений у ч. 3 ст. 317 КАС України. Така підстава, як пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду та не застосування судом першої інстанції положень, встановлених ст. 123 КАС України, ч. 3 ст. 317 КАС України не передбачена.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 23 квітня 2021 року.