Справа № 160/17272/20
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки про визнання протиправною та скасування постанови,-
24.12.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки, в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки від 05.11.2020 року №201847 про стягнення з ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000,00 грн.
29.12.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу надати до суду уточнений адміністративний позов для суду та для осіб, що беруть участь у справі із зазначенням у ньому: найменування відповідача або відповідачів та його (їх) коду ЄДРПОУ, які будуть відповідати відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
06.01.2020 року представник позивача звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із уточненою позовною заявою, поданою до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки, в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки від 05.11.2020 року №201847 про стягнення з ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000,00 грн.;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у спірних правовідносинах не мав статусу перевізника та не може бути суб`єктом відповідальності за дане правопорушення. Окрім цього позивач зауважив, що акт №249050 не містить посилання ні на джерело інформації для проведення контролю, ні на фактичні показники встановленого контролю. У зв`язку з чим позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
11.01.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
02.02.2021 року Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначав, що у ході рейдової перевірки 10.09.2020 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області перевірено належний позивачу транспортний засіб та встановлено факт здійснення перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень та без оформлення необхідного дозволу. За результатами перевірки складений акт. Про час та місце розгляду справ про порушення автотранспортного законодавства позивач був завчасно повідомлений, але на розгляд справи до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області не прибув, внаслідок чого було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу, відповідно до якої до позивача було застосовано штраф у розмірі 34 000,00 грн. Відповідач вважає, що вказана постанова була прийнята з додержанням вимог законодавства. Окремо відповідач зауважив, що довіреність, відповідно до якої право користування вантажним автомобілем, який перевірявся посадовими особами Укртрансбезпеки, передано третім особам, не виключає користування транспортним засобом безпосередньо позивачем для здійснення підприємницької діяльності. Також відповідач зауважив, що станом на день прийняття оскаржуваної постанови, у відповідача були відсутні докази фактичного використання транспортного засобу, який перевірявся, іншими особами. У зв`язку з чим, відповідач просить суд в задоволенні позовної заяви відмовити.
22.02.2021 року представник позивача звернувся до суду із клопотанням про надання додаткових доказів, з яким долучив копії наступних документів ОСОБА_2 : паспорта, РНОКПП, водійського посвідчення, трудової книжки.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
10.09.2020 року на підставі направлення на перевірку №009215 від 04.09.2020 року посадовою особою Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області проводилась рейдова перевірка на 435 км автомобільної дороги Н-08.
Під час перевірки вказаного транспортного засобу встановлено, що він належить ОСОБА_1 .
Водій ОСОБА_2 , який здійснював перевезення надав для перевірки посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, накладну від 10.09.2020 року.
Згідно з товарно-транспортною накладною від 10.09.2020 року вантаж - щебень.
За результатами рейдової перевірки у відношенні позивача складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №0015951 від 10.09.2020 року, яким встановлено, що нормативно допустима маса - 40 тон, фактична - 55,020 тон.
В акті №249050 від 10.09.2020 року про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено перевищення встановлених законодавством вагово-габаритних норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.
22.09.2020 року Управлінням складено повідомлення позивача про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що призначена на 01.10.2020 року.
Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно ст.1 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III) автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;
Відповідно до частини 12 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частинами 1, 4 статті 48 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.
Згідно зі статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (далі - Правила № 30) передбачено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Згідно з пунктом 4 Правил № 30 рух великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів. Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.
Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879 (далі - Порядок № 879).
Пункт 32 Порядку N 879: перевізник, який має намір використовувати великоваговий та/або великогабаритний транспортний засіб, зобов`язаний не пізніше ніж за три доби звернутися до уповноважених Укравтодором підприємств із заявою про видачу погодження маршруту. Дозвіл на рух великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу після отримання погодження маршруту видається уповноваженим підрозділом Національної поліції через центри надання адміністративних послуг.
Порядок здійснення контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок №1567).
Відповідно до пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Згідно пункту 31 Порядку № 1567 за результатами розгляду справи про порушення керівник органу державного контролю або його заступник за наявності підстав виносить припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до абз.3 ч.1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, а саме за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до копії трудової книжки водія ОСОБА_2 встановлено, що він в період з 01.03.2019 по 20.01.2021 року був працевлаштований у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .
Також Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, на виконання ухвали про витребування доказів, надало до суду інформацію, відповідно до якої судом встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 подано повідомлення про прийняття на роботу з 01.03.2019 року ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивач у спірних відносинах не мав статусу автомобільного перевізника, та не може бути суб`єктом відповідальності передбаченої абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III.
Означеної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 09.08.2019 року по справі №806/1450/16.
Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки про визнання протиправною та скасування постанови.
Частиною 1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1,2,3 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч.1-7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як встановлено судом між позивачем та адвокатом ОСОБА_5 укладено 21.12.2020 року Договір про надання правової (правничої) допомоги №21.12.20.
21.12.2020 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до Договору про надання правової (правничої) допомоги №21.12.20.
Даною додатковою угодою передбачено наступні послуги адвоката: вивчення судової практики у спірних правовідносинах, вивчення наданих клієнтом документів, написання тексту позовної заяви, виготовлення додатків до позовної заяви та сплата судового збору за подання позову до суду.
Також даною угодою встановлено фіксовано суму, а саме 4000,00 грн., за вищезазначені послуги.
Пунктом 5.2 Договір про надання правової (правничої) допомоги №21.12.20 від 21.12.2020 року передбачено, що розрахунки здійснюються у готівкому порядку на підставі акту приймання-передачі наданих послуг протягом 3 банківських днів з дня підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.
Пунктом 3 Додаткової угоди Договору про надання правової (правничої) допомоги №21.12.20 встановлено той же порядок сплати за надані послуги, що й пунктом 5.2 Договору.
22.12.2020 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_5 затверджено акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової (правничої) допомоги №21.12.20 від 21.12.2020 року, відповідно до якого адвокатом надано наступні послуги позивачу: вивчення судової практики у спірних правовідносинах; вивчення наданих клієнтом документів; написання тексту позовної заяви; виготовлення додатків до позовної заяви; сплата судового збору за подання позову до суду. Вартість вказаних послуг складає 4000,00 грн.
Даним актом підтверджено, що послуги з надання правничої допомоги надані адвокатом позивачу в повному обсязі та вартість послуг (гонорар) на суму 4000,00 грн. сплачено.
В свою чергу, суд зазначає, що судовий збір не належить до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивача на правничу допомогу необхідно зменшити з 4 000,00 грн. до 3 159,20 грн.
Верховний Суд в постанові від 07.05.2020 року по справі №820/4281/17 та постанові від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 зробив висновок, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
З огляду на висновки Верховного Суду, враховуючи відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що судові витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 3 159,20 грн. підлягають стягненню з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок її бюджетних асигнувань на користь позивача.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Керуючись статтями 77, 90, 134, 139, 241 - 246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки від 05.11.2020 року №201847 про стягнення з ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000,00 грн..
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський