Справа № 580/809/21
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року справа № 580/809/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

18.02.2021 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі - позивач) подав у Черкаський окружний адміністративний суд позов до АПАРАТУ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ (01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 5; ) (далі - відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку з дня звільнення до дня постановлення рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач несвоєчасно розрахувався з позивачем при його звільненні, оскільки виплатив індексацію після судового оскарження відповідної бездіяльності. Тому вважає, що набув право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку. Просив врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17.

Ухвалою суду від 23.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд правилами спрощеного позовного провадження. Також встановлено відповідачу строк, тривалістю п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, для надання відзиву на позовну заяву та доказів. Вказану ухвалу позивач отримав 26.02.2021, а відповідач - 01.03.2021, що підтверджується даними рекомендованих повідомлень про поштові вручення.

19.03.2021 відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вказує, що пріорітетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Стверджує, що не є і ніколи не був роботодавцем для помічників-консультантів народних депутатів України. Тому є неналежним відповідачем у справі. При звільненні 29.08.2019 позивачу нараховані та виплачені: компенсація за 3 календарні дні щорічної основної невикористаної відпустки у сумі 2566,66гр., заробітна плата за відпрацьований час у сумі 20880,95грн., одноразова допомога у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України у сумі 21925,00грн. На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 у справі №580/2954/19 позивачу нараховано та виплачено коменсацію за невикористану відпустку у сумі 35864,66грн. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 144590,03грн. У подальшому на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі №580/3742/20 відповідач нарахував та виплатив індексацію заробітної плати за період з 05.12.2017 до 29.08.2019 у сумі 343,80грн. Отже, відповідач на підставі ст.117 Кодексу Законів про працю України виплатив позивачу середній заробіток за весь час затримки і до дня фактичного розрахунку за період з 30.08.2019 до 25.05.2020. Тому відсутні підстави для задоволення вказаного позову.

Всі подані сторонами документи долучені судом до матеріалів адміністративної справи.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх повідомленням та викликом суду не надійшло, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до посвідчення від 25.10.2016 серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 04.12.2017 №1877-к на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_1 останнього зараховано з 05.12.2017 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень (патронатна служба) із заробітною платою 10000,00 грн.

Згідно з розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 №1305-к позивача звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 29.08.2019 у зв`язку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України) та доручено провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів.

Відповідно до табелів обліку відпрацьованого часу за червень-липень 2019 року позивач відпрацював 41 робочий день.

Із даних автоматизованої системи «Діловодство» та Єдиного Державного реєстру судових рішень суд встановив, що на розгляді Черкаського окружного адміністративного суду перебували адміністративні справи №580/2954/19 та №580/3742/20 між тими ж сторонами.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 в адміністративній справі №580/2954/19 адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 49 невикористаних днів основної щорічної відпустки;

зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 49 днів невикористаної основної щорічної відпустки;

зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат до дня фактичного розрахунку.

На виконання вказаного судового рішення відповідач виплатив позивачу: 18.05.2020 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно з платіжним дорученням від 14.05.2020 №7770 у сумі 144590,03грн., 25.05.2020 компенсацію за невикористану відпустку згідно з платіжним дорученням від 21.05.2020 №8419 у сумі 35864,66грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 в адміністративній справі №580/3742/20 адміністративний задоволено повністю позов:

визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації заробітної плати з 05.12.2017 до 29.08.2019;

зобов`язано нарахувати і виплатити позивачу індексацію заробітної плати за період з 05.12.2017 до 29.08.2019.

03.03.2021 на виконання вказаного вище рішення суду позивачу нараховано та виплачено індексацію заробітної плати за період з 05.12.2017 до 29.08.2019 платіжним дорученням від 02.03.2021 №4198 у сумі 343,80грн.

Розрахунковим листом відповідача за серпень 2019 року підтверджується, що позивачу нараховано такі виплати:

заробітна плата в сумі 20880,95грн.;

компенсація за невикорстані 3 календарні дні щорічної відпусти в сумі 2566,66грн.;

одноразова грошова допомога (достокове припинення повноважень) в сумі 21925,00грн.

Розрахунковим листом відповідача за травень 2020 року та платіжними дорученнями підтверджується, що позивачу нараховано та проведено такі виплати:

середній заробіток в сумі 144590,03грн. перерахований платіжним дорученням від 14.05.2020 №7770;

грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 35864,66грн. перерахована платіжним дорученням від 21.05.2020 №8419 (підстава постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 в адміністративній справі №580/2954/19.

Розрахунковим листом відповідача за березень 2021 року та платіжним дорученням підтверджується, що позивачу нараховано та проведено таку виплату:

індексація грошових доходів в сумі 343,80грн. перерахована платіжним дорученням від 02.03.2021 №4198 (підстава рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 в адміністративній справі №580/3742/20).

Довідкою відповідача від 10.03.2021 №9-1-15/250 підтверджується, що позивачу нараховане та виплачене грошове забезпечення за останні повні два місяці, які передують його звільненню - 29.08.2019:

за червень 2019 року - за 30 календарних дні нарахована заробітна плата склала 21925,00грн.;

за липень 2019 року - за 31 календарний день нарахована заробітна плата склала 21925,00грн.

Отже, сума коштів становить 43850,00грн., середній заробіток - 718,85грн.

Вважаючи не обґрунтованою затримку у виплаті вказаних вище коштів, позивач звернувся в суд.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус, права, обов`язки і відповідальність народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, а також правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначаються Законом України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 № 2790-XII (далі - ЗУ №2790-XII).

Відповідно до ч.1 ст.34 ЗУ №2790-XII народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, яке затверджується Верховною Радою України.

Частиною 3 ст.34 ЗУ №2790-XII визначено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Частиною 3 ст.1.1 Положення про помічника консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР), передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно з вимогами ст.ст.21-49 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Отже, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Відповідно до статті 3.1 Положення №379/95-ВР персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4.1 Положення №379/95-ВР розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Отже, всі виплати які виникають з трудових правовідносин помічника-консультанта здійснюються Апаратом Верховної Ради України із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку з виплати позивачу будь-якого грошового забезпечення, оскільки всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів, не відповідають закону, оскільки ст.34 ЗУ №2790-XII не покладає на народного депутата України такого обов`язку.

Згідно з підп.підп.1, 2 п.10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Відтак, видатки з виплати заробітної плати помічнику-консультанту народного депутата України, у т.ч. своєчасність нарахування та виплати має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №757/57336/16-ц, що обов`язкова для врахування судом відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Індексація грошових доходів населення відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 03.07.1991 №1283-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - ЗУ №1283-ХІІ) - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

На підставі ч.1 ст.2 ЗУ №1283-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078), згідно з п.2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, індексація заробітної плати є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Нарахування та виплата індексації є складовою для повного розрахунку при звільненні особи.

Згаданим вище рішенням Черкаського окружного адміністративного суду та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в справі №580/3742/20 підтверджено, що відповідач протиправно не нарахував позивачу індексацію заробітної плати за період з 05.12.2017 до 29.08.2019.

Частиною 4 ст.77 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи відповідача щодо непоширення на заявлені спірні правовідносини норм КЗпП України не є обґрунтованими з огляду на таке.

Суд відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування ст.ст.117, 118 КЗпП України у відносинах публічної служби в постановах Верховного Суду (далі - ВС): від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 у справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні.

ВС зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні помічника-консультанта народного депутата України не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України.

Згідно зі ст.117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, спірна бездіяльність відповідача є триваючим проступком, що закінчився датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів, пов`язаних із проходженням публічної служби, та не відповідає закону з часу його звільнення до часу фактичного повного розрахунку.

Встановлені вище обставини спору свідчать що відповідач виплатив належні позивачу при звільненні (29.08.2019 - дата звільнення) грошові компенсації з пропуском строку:

компенсацію за 49 днів невикористаної основної щорічної відпустки - 21.05.2020, тобто пропущено 160 днів;

індексацію заробітної плати - 02.03.2021, отже, з пропуском 377 днів.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, право позивача на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь стверджуваний ним у позові період затримки розрахунку доведене.

ВС у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з висновком Великої Палати ВС у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, який обов`язковий для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку. Однак за весь час їх затримки до дня фактичного розрахунку.

У справі №480/3105/19 Судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела такий розрахунок. Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за неотримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90).

Суд взяв до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору.

Врахувавши зазначене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач припинив відносини служби з відповідачем, а виплата індексації позивачу була предметом судового спору, уповноваженим органом щодо визначення розміру компенсації за отримані позивачем майнові втрати внаслідок несвоєчасного розрахунку є саме суд. Відповідач не допустив факту порушення, не здійснивши у заявлених спірних правовідносинах нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому позовна вимога визнати таку бездіяльність протиправною задоволенню не підлягає.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою відповідача від 10.03.2021 №9-1-15/250 про нараховані суми грошового забезпечення позивача місячний розмір його грошового забезпечення за останні 2 повні місяці роботи станом на день звільнення складав 43850,00грн. (за червень (30днів) 21925,00грн. + за липень (31день) 21925,00 грн.). Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становило 718,85грн.

Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів індексації заробітної плати: 718,85грн. (середньоденна заробітна плата) * 377 днів (кількість днів прострочення) = 271006,45грн.

Вказана сума коштів є істотно більшою, аніж належна до виплати позивачу станом на день звільнення.

Тому суд врахував, що судовий спір позивача з приводу виплати індексації заробітної плати виник на підставі його позовної заяви, поданої через 1 рік після його звільнення.

Зокрема, звільнення позивача відбулося 29.08.2019. Відповідно до ухвали Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/3742/20 від 14.09.2020 позивач саме у вересні 2020 року звернувся з позовом до відповідача щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошових доходів у період з 05.12.2017 до 29.08.2019. Рішення вказаного суду ухвалене 13.11.2020, а набрало законної сили 04.02.2021. Кошти виплачені згідно з платіжним дорученням від 02.03.2021 №4198 і становили 343,80грн. Несвоєчасність виплати коштів стосувалася спірних сум, стягнення яких ініційоване позивачем до вирішення через 1 рік після звільнення. Така поведінка позивача свідчить, що невиплата при звільненні індексації заробітної плати на час його звільнення не була для нього істотною та достатньо важливою. Відповідач добросовісно та невідкладно виплатив вказану спірну суму коштів. Несвоєчасна виплата інших сум не мала тривалого строку.

Тому суд дійшов висновку, що вказані обставини дають підстави для зменшення суми коштів для виплати позивачу віджповідно до ст.117 КЗпП України, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище судовій справі.

Врахувавши принципи розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача із-за неповного розрахунку при звільненні, обґрунтованим є стягнення з відповідача відшкодування середнього заробітку пропорційно виплаченим із затримкою коштів, зважаючи, що загальна сума доходу, що мала бути виплачена позивачу на день звільнення, 29.08.2019 становить 81581,07грн. = 2566,66грн. (компенсація за 3 дні невикористаної відпустки + 20880,95грн. (заробітна плата за відпрацьований час) + 21925,00грн. (одноразова грошова допомога при звільненні) + 35864,66грн. (компенсація за 49 днів невикористаної основної щорічної відпустки, присудженої судом) + 343,80грн. (індексація заробітної плати, присудженої судом).

Щодо виплаченої 02.03.2021 індексації заробітної плати в розмірі 343,80грн, присудженої рішенням суду:

співвідношення (майнові втрати) присудженої судом виплати становить 237,29 від загального до виплати доходу: 81581,07грн. / 343,80грн = 237,29.

Щодо прострочення на 377 днів виплати індексації заробітної плати середній заробіток з урахуванням майнових втрат (пропорційності) становить: 271006,45грн (сума коштів, належних до виплати в день звільнення) / 237,29 = 1142,09грн.

Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у частині наявності підстав для нарахування та виплати відповідачем вказаної суми.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 134-139, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Зобов`язати АПАРАТ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ (01008, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 5; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 1142,09грн (одну тисячу сто сорок дві гривні дев`ять копійок) за час затримки розрахунку при звільненні у формі недоплаченої індексації.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя А.М. Бабич

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 26.04.2021.