Справа № 160/11421/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Молоданова М.Ю.,
представника позивача: Кисельова А.В.,
представника відповідача: Шарамок І.В.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномаш» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
18.09.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномаш» (далі ТОВ «Техномаш», позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач), в якій позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: належним чином завіреної копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ№1031929 від 18.09.2020 року для відповідача.
На виконання вимог ухвали суду від 23 вересня 2020 року представником позивача 25.09.2020 року подано до канцелярії суду заяву, якою усунуто вищеозначені недоліки позовної заяви.
Представники сторін в підготовче судове засідання 28.10.2020р. не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, причин неявки до суду не повідомили.
Наступне підготовче судове засідання відкладено на 25 листопада 2020 року о 10:00 год.
05 листопада 2020 року до канцелярії суду від представника ГУ ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву ТОВ «Техномаш», в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що документальною позаплановою виїзною перевіркою позивача встановлено завищення останнім від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу наступного звітного періоду на суму 362619,00 грн, а також заниження податкового зобов`язання з ПДВ до сплати на суму 1799474,00 грн, оскільки ТОВ «Техномаш» оформляло взаємовідносини із ризиковими контрагентами, а саме: ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок», ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «ФІЛТОН МАКС», відображення яких у бухгалтерському та податковому обліку вплинуло на визначення у декларації від`ємного значення з ПДВ та податкового кредиту за перевіряємий період. Так, згідно з наявною податковою інформацією у вказаних контрагентів позивача недостатньо трудових та виробничих ресурсів та/або, з урахуванням змісту і специфіки вказаних операцій, які передбачають наявність основних засобів, об`єктів оподаткування, складських приміщень, необхідних виробничих потужностей та/або транспорту (зокрема вантажного та іншого спеціального призначення), забезпечення спеціальних умов для зберігання товарів, придбання і реалізацію яких документально оформлено при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та покупцями. Наведені обставини свідчать про відсутність об`єктивно необхідних умов для реального здійснення задокументованих господарських операцій щодо придбання та реалізації товарів/послуг. Крім того, відповідач зазначав, за результатами аналізу ЄРПН не встановлено ланцюгу придбання наданих на адресу позивача товарів, а також перевіркою встановлено відсутність документів (паспорту якості, сертифікату тощо) щодо підтвердження відповідності придбаного у контрагентів товарів. Отже, у ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок», ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «ФІЛТОН МАКС» відсутні справжні джерела первинного походження товарів, відтак не існує реальної можливості набуття її у власність ТОВ «Техномаш», а тому відсутній факт володіння відповідним активом та розпорядження ним ТОВ «Техномаш», незважаючи на документальне оформлення. Крім цього, позивачем не надано до перевірки товарно-транспортні накладні по транспортуванню товарів від ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», а в наданих товарно-транспортних накладних щодо транспортування товарів від ТОВ «ФІЛТОН МАКС» та ТОВ «ТРАССІР УА» відсутня інформація щодо конкретних адрес пунктів навантаження та розвантаження та інформація щодо навантажувально-розвантажувальних операцій, що свідчить про їх дефектність. При цьому, перевіркою також встановлено, що транспортування товару (шин та шин у комплекті з камерами) від ТОВ «Лімо Крок» фактично не відбувалося, а цей товар нібито зберігався на складських приміщеннях ТОВ «Лімо Крок», проте, підтверджуючих документів такого зберігання (договору відповідального зберігання тощо) до перевірки не надано, натомість, перевіркою встановлено відсутність у ТОВ «Лімо Крок» власних чи орендованих складських приміщень, виробничих фондів, відсутність транспортних засобів та придбання послуг з перевезення. Також перевіркою встановлено, що за взаємовідносинами з ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС» та ТОВ «ТРАССІР УА» мало місце зазначення в договорах рахунків, на які слід перевести кошти за оставлений товар, які були фактично відкриті пізніше, ніж укладено такий договір, що, в свою чергу, також свідчить про уявний характер таких правочинів. До того ж, за наявною інформацією ТОВ «Адога Універс» та ТОВ «ТРАССІР УА» є фігурантами кримінальних проваджень, порушених за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.205-1, ч.3 ст.212 КК України. Таким чином, за результатом проведеної перевірки не встановлено реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинам, які склались між позивачем та його вищевказаними контрагентами.
25 листопада 2020 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
При цьому, відповідно до довідок начальника відділу управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року №227, від 01 грудня 2020 року №236 та від 08 грудня 2020 року №240 суддя ОСОБА_1 з 26.11.2020 року по 27.11.2020 року, включно, з 01.12.2020 року по 04.12.2020 року, включно, та з 07.12.2020 року по 11.12.2020 року, включно, перебувала у щорічній відпустці.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 23 грудня 2020 року о 14:00год.
Представники сторін в підготовче судове засідання 23.12.2020р. не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, причин неявки до суду не повідомили.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 29 грудня 2020 року о 16:00год.
29 грудня 2020 року від представника відповідача до канцелярії суду надійшло клопотання, яким долучено до матеріалів справи докази, витребувані ухвалою суду від 23 грудня 2020 року.
Представник позивача в підготовче судове засідання 29 грудня 2020 року не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, проте 29.12.2020 року до канцелярії суду від нього надійшла заява, в якому останній просив суд закрити підготовче провадження без його участі та призначити справу до розгляду по суті.
Відповідач в підготовче судове засідання 29 грудня року також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
У судовому засіданні представник позивача підтримав пред`явлений позов та, посилаючись на викладені в ньому доводи, просив повністю задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні пред`явлений позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву доводи.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Відповідно до свідоцтва №3922845 від 19.01.2003р. ТОВ «Техномаш» є платником податку на додану вартість.
Висновки означеного акта перевірки обґрунтовані тим, що документальною позаплановою виїзною перевіркою позивача встановлено завищення ТОВ «Техномаш» від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу наступного звітного періоду на суму 362619,00 грн, а також заниження податкового зобов`язання з ПДВ до сплати на суму 1799474,00 грн, внаслідок віднесення до його складу сум податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними його контрагентами ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок», ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «ФІЛТОН МАКС», оскільки правочини, укладені з цими суб`єктами господарювання, не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Так, позивачем не надано до перевірки товарно-транспортні накладні на підтвердження транспортування товарів від ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», а в ході аналізу товарно-транспортних накладних, що надані на підтвердження транспортування придбаного позивачем товару від ТОВ «ФІЛТОН МАКС» та ТОВ «ТРАССІР УА», встановлено відсутність в них відомостей про вантажно-розвантажувальні операції, а в пунктах навантаження та розвантаження відсутня конкретна адреса. При цьому, перевіркою також встановлено, що транспортування товару (шин та шин у комплекті з камерами) від ТОВ «Лімо Крок» фактично не відбувалося, а цей товар нібито зберігався на складських приміщеннях ТОВ «Лімо Крок», проте, підтверджуючих документів такого зберігання (договору відповідального зберігання тощо) до перевірки не надано, натомість, перевіркою встановлено відсутність у ТОВ «Лімо Крок» власних чи орендованих складських приміщень, виробничих фондів, відсутність транспортних засобів та придбання послуг з перевезення. Крім того, згідно з наявною податковою інформацією у контрагентів позивача ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок», ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «ФІЛТОН МАКС» недостатньо трудових та виробничих ресурсів та/або, з урахуванням змісту і специфіки вказаних операцій, які передбачають наявність основних засобів, об`єктів оподаткування, складських приміщень, необхідних виробничих потужностей та/або транспорту (зокрема вантажного та іншого спеціального призначення), забезпечення спеціальних умов для зберігання товарів, придбання і реалізацію яких документально оформлено при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та покупцями. Наведені обставини свідчать про відсутність об`єктивно необхідних умов для реального здійснення задокументованих господарських операцій щодо придбання та реалізації товарів/послуг. До того ж, за результатами аналізу ЄРПН не встановлено ланцюгу придбання наданих на адресу позивача товарів та відсутність документів (паспорту якості, сертифікату тощо) щодо підтвердження відповідності придбаного у контрагентів товарів, а також встановлено, що вищевказані контрагенти позивача здійснюють придбання великої кількості товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ), що мають різноманітні характеристики та потребують застосування особливих умов їх транспортування та зберігання, проте їх обсяги та властивості не відповідають матеріально-технічним та технологічним можливостям ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок», ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «ФІЛТОН МАКС». Також перевіркою встановлено, що за взаємовідносинами з ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС» та ТОВ «ТРАССІР УА» мало місце зазначення в договорах рахунків, на які слід перевести кошти за оставлений товар, які були фактично відкриті пізніше, ніж укладено такий договір, що, в свою чергу, також свідчить про уявний характер таких правочинів. Водночас, ТОВ «Адога Універс» та ТОВ «ТРАССІР УА» є фігурантами в кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст.205 Кримінального кодексу України. Отже, у ТОВ «Адога Універс», ТОВ «Лімо Крок», ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «ФІЛТОН МАКС» відсутні справжні джерела первинного походження товарів, відтак не існує реальної можливості набуття її у власність ТОВ «Техномаш», а тому відсутній факт володіння відповідним активом та розпорядження ним ТОВ «Техномаш», незважаючи на документальне оформлення. Таким чином, за результатом проведеної перевірки не встановлено реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинам, які склались між позивачем та його вищевказаними контрагентами.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та отримання послуг.
При цьому, п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
За змістом положень абз.1 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до абз.2 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України у разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно з абз.1 п.200.2 ст.200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Пунктом 200.4 статті 200 ПК України передбачено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, які є підставою для формування податкового обліку платника податків. Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а його статтею 3 передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону та п.2.4 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.
Згідно зі ст.1 Закону № 996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Із зазначеного слідує, що наслідки господарської операції можуть враховуватися суб`єктом господарювання для цілей бухгалтерського та податкового обліку, у тому числі при формуванні витрат та податкового кредиту, тільки у випадку підтвердження здійснення цієї операції відповідними первинними документами, що мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, хоч і первинний документ наявний, у податковому та бухгалтерському обліку вони не можуть відображатися.
З аналізу наведених норм слідує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції - дії або події, що спричинили реальні зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, тобто майновому стані платника податків.
Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
В свою чергу, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак не єдиною. По своїй правовій суті господарська операція є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підвереджують факт її проведення.
Таким чином, основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.
З матеріалів справи слідує, що у березні 2020 року на підставі договору поставки №2 від 17.02.2020 року та специфікацій до нього №№1-4 від 17.02.2020р. ТОВ «Техномаш» (Покупець) здійснило операцію з придбання товарів в асортименті (запчастини та устаткування) у ТОВ «Адога Універс» (Постачальник) на загальну суму 3574074,05грн., в тому числі ПДВ 595679,01грн.
На підтвердження поставки товару складено видаткові накладні від 02.03.2020 року №ВН-162, №ВН-163, №ВН-164, №ВН-4360; від 04.03.2020 р. №ВН-4425, від 06.03.2020 р. №ВН-4443, від 12.03.2020 р. №ВН-4493, від 13.03.2020 р. №ВН-4519.
Транспортування продукції ТОВ «Адога Універс» на адресу ТОВ «Техномаш» здійснювалось власним транспортом позивача відповідно до умов договору, згідно з якими умови поставки EXW (склад Продавця), що підтверджується товарно-транспортними накладними №1 від 02 березня 2020 року, №1 від 04 березня 2020 року, №1 від 06 березня 2020 року, №1 від 12 березня 2020 року, №1 від 13 березня 2020 року.
Придбаний у ТОВ «Адога Універс» товар був використаний ТОВ «Техномаш» у власній господарській діяльності для виготовлення готових виробів «Спіралі для Класифікаторів», «ЗАТВІР ДВОКЛАПАННИЙ РСЦ.55.34-1830.00.00 СБ», які в подальшому реалізовано позивачем на користь ПрАТ «Полтавький ГЗК» згідно з Договором №289 від 05.02.2018р. та Специфікацій №11,13,14 до цього Договору.
Факт реалізації виготовленого ТОВ «Техномаш» товару на адресу ПрАТ «Полтавький ГЗК» підтверджується наступними первинними документами: видатковими накладними №Т-004 від 17.03.2020 року, Т-005 від 17.03.2020 року, Т-007 від 08.04.2020 року.
Транспортування вищевказаного товару здійснювалося перевізником ТОВ компанія «Спецагротранс». Факт транспортування товару підтверджується товарно-транспортними накладними №2 від 17.03.2020 року; №1 від 17.03.2020 року, №1 від 08.04.2020 року.
В подальшому, у квітні та травні 2020 року на підставі договору поставки №38 від 01.04.2020р. та специфікацій до нього №№1-4 ТОВ «Техномаш» (Покупець) здійснило операцію з придбання товарів в асортименті (запчастини та комплектуючі) у ТОВ «ФІЛТОН МАКС» (Постачальник) на загальну суму 2478786,00грн., в тому числі ПДВ 495757,20грн.
На підтвердження поставки товару складено видаткові накладні від 19.05.2020 року №174, №175, від 21.05.2020р. №188, №189, від 22.05.2020р. №193, №199, від 16.04.2020р. №884.
Транспортування продукції ТОВ «ФІЛТОН МАКС» на адресу ТОВ «Техномаш» здійснювалось власним транспортом позивача відповідно до умов договору, згідно з якими умови поставки EXW (склад Продавця),, що підтверджується товарно-транспортними накладними №2 від 19.05.2020 року, №1 від 19.05.2020 року, №1 від 21.05. 2020 року, №1 від 22.05. 2020 року, №1 від 25.05.2020 року, №1 від 16.04.2020 року.
На підтвердження поставки товару складено видаткові накладні від 28.05.2020 року №1757, від 27.05.2020 року №1750, від 26.05.2020 р. №1746, від 25.05.2020 р. №1740 та №1739, від 22.05.2020 р. №1733, від 21.05.2020 р. №1715, від 20.05.2020 р. №1698, від 19.05.2020 р. №1681 та №1682, від 18.05.2020 р. №1644, №374 та №373.
Транспортування продукції ТОВ «ТРАССІР УА» на адресу ТОВ «Техномаш» здійснювалось власним транспортом позивача відповідно до умов договору, згідно з якими умови поставки EXW (склад Продавця),, що підтверджується товарно-транспортними накладними №1 від 27.05.2020 року, №1 від 26.05.2020 року, №1 від 25.05. 2020 року, №2 від 25.05. 2020 року, №1 від 22.05.2020 року, №1 від 21.05.2020 року, №2 від 20.05.2020 року, №1 від 19.05.2020 року, №1 від 18.05.2020 року, №2 від 18.05.2020 року.
Придбаний у ТОВ «ФІЛТОН МАКС» та ТОВ «ТРАССІР УА» товар був використаний ТОВ «Техномаш» у власній господарській діяльності для наступного виготовлення готової продукції «Перекидач ОКЭ2-4,5-750А шахтний без барабана», яка в подальшому реалізована позивачем на користь ПрАТ «ЗЗРК» згідно з Договором №20/420 від 01.04.2020р. та специфікаціями № 1 від 01.04.2020р.
Факт реалізації виготовленого ТОВ «Техномаш» товару на адресу ПрАТ «ЗЗРК» підтверджується наступними первинними документами: видатковими накладними №Т-011 від 26.05.2020 року, Т-012 від 05.06.2020 року. Транспортування вище вказаного товару здійснювалося перевізником ТОВ «Пегас Вінд» та ТОВ «Фіра Транс», що підтверджується товарно-транспортними накладними №1 від 26.05.2020 року; №1 від 05.06.2020 року, №1 від 05.06.2020 року, №1 від 05.06.2020 року.
На підтвердження поставки товару складено видаткову накладну №130501 від 13.05.2020р. та рахунок-фактуру №130501 від 13.05.2020р.
За наведених обставин, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його контрагентами ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь» підтверджується відповідними первинними документами, копії яких наявні в матеріалах справи, та які в повній мірі відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача.
Факт використання позивачем придбаного товару у власній господарській діяльності підтверджується первинними документами, складеними за операціями з подальшої реалізації цього товару в адресу інших підприємств (вказані операції в повному обсязі відображені в бухгалтерському обліку підприємства та в податковій звітності за відповідні періоди).
Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Як слідує з наданих до суду документів, розбіжності між сумами податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським відносинам ТОВ «Техномаш» з ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь» відсутні.
Контролюючим органом також до суду не надано будь-яких заперечень, щодо того, що всі податкові накладні, виписані вищевказаними контрагентами позивача, на загальну суму податкового кредиту перевіряємого періоду (березень-травень 2020 року) 1499464,00грн. зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, при цьому, до них не наведено жодних зауважень.
Відносно посилань відповідача на відсутність в наданих до перевірки товарно-транспортних накладних конкретної адреси пунктів навантаження, розвантаження та відомостей про вантажно-розвантажувальні операції суд зазначає наступне.
Відповідно до абз.9 ч.2 ст.9 Закону №996 неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Крім того, податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортних накладних, оскільки факт відсутності у підприємства товарно-транспортних накладних на поставлений товар або наявність в таких накладних певних недоліків при наявності інших документів, які підтверджують факт його передачі покупцю, не є безумовною підставою, яка позбавляє підприємство права формування податкового кредиту.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Згідно із п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.
При цьому Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., не встановлюються правила податкового обліку, а лише встановлюються права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). Документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, ТТН та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку.
Відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення, обумовленого договорами, не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій, тим більше, що товарно-транспортна накладна є обов`язковою саме для підтвердження відомостей про господарську операцію з перевезення товару, в той час, як законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) або допущення недоліків при їх оформленні з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість.
Товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною. Наявність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей за наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є визначальними при оподаткуванні операцій за договором поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення.
Щодо посилань відповідача на те, що правочини, укладені позивачем з ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь», не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, підтвердженням чого, на думку контролюючого органу, є неможливість встановлення ланцюгу постачання придбаного позивачем товару, а також наявність податкової інформації про недотримання цими контрагентами вимог податкового законодавства та відсутність у цих підприємств необхідних для здійснення господарської діяльності трудових та виробничих ресурсів, транспортного, виробничого та торгівельного обладнання, основних засобів, матеріалів товарних запасів, а також складських приміщень за адресами, з яких здійснювалося навантаження товарів, що постачалися, відповідно до наданих товарно-транспортних накладних, суд зазначає наступне.
По-перше, не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його безпосереднім контрагентом.
Навіть, якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту та здійснених витрат.
По-друге, жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Відсутність у вказаних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ними господарських операцій та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 11.09.2018 року у справі №804/4787/16.
Слід зауважити, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товар, незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Такий висновок узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №К/9901/1349/17.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
У свою чергу, статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер відповідальності, що виявляється і у персональній відповідальності кожного платника податку за ведення податкового обліку.
Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».
Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив в рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Згідно зі ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення ведення податкового обліку.
Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагентів позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв`язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст укладених позивачем з ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь» договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов`язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об`єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо. В межах спірних правовідносин позивач не складав податкових накладних, а отримував такі податкові накладні від контрагентів та згідно них і формував податковий кредит за відповідні періоди.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеними вище контрагентами, так і на час їх виконання, а також на час розгляду справи судом вказані суб`єкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також є платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Виписані цими суб`єктами господарювання податкові накладні на підставі укладених з позивачем договорів оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України та зареєстровані в ЄРПН, що відповідачем не заперечується.
Відповідні податкові зобов`язання та податковий кредит по взаємовідносинам з вказаними контрагентами були задекларовані позивачем у податковій звітності з податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Твердження фіскального органу у відзиві на позовну заяву та у акті перевірки про наявність кримінальних проваджень, в яких ТОВ «Адога Універс» та ТОВ «ТРАССІР УА» є фігурантами, не можуть братись судом до уваги, оскільки в силу статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. З огляду на викладене, суд вважає, що окремі документи з матеріалів кримінального провадження за відсутності вироку, що у встановленому законом порядку набрав законної сили, не можуть вважатися доказом, на який податковий орган вправі посилатися в обґрунтування безтоварності (нереальності) операції.
Крім того, перелік матеріалів, які можуть бути використані посадовими особами для висновків за результатами перевірок, визначено пунктами 77.8, 78.7 та 83 ПК України. Окремі документи з матеріалів кримінальних проваджень (за виключенням судових рішень), як-то протоколи допиту учасників кримінального провадження, письмові пояснення осіб, постанови слідчих, клопотання прокурорів, тощо не віднесені до такого переліку. Відповідно до положень КАС України підстави для висновків суду є відомості отримані судом під час судового засідання, і суд не в праві обґрунтовувати свої рішення окремими твердженнями органів досудового слідства.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27 березня 2018 року у справі №816/809/17 (адміністративне провадження №К/9901/1349/170), сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
Суд зазначає, що саме по собі порушення кримінального провадження без доведеності фіскальним органом, на підставі належних та допустимих доказів здійснення контрагентом протиправної, злочинної діяльності, що спрямована на формування необґрунтованої податкової вигоди, та без доведення обізнаності платника податків про незаконний характер діяльності контрагентів, не може бути належним доказом протиправного формування платником податків даних податкового обліку.
З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку про те, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними його контрагентами ТОВ «Адога Універс», ТОВ «ФІЛТОН МАКС», ТОВ «ТРАССІР УА» та ТОВ «Ронгфа Інвест Сталь» в ході виконання реальних господарських операцій з поставки товару.
При цьому, з матеріалів справи слідує, що 26.04.2020р. між ТОВ «Техномаш» (Покупець) та ТОВ «Лімо Крок» (Продавець) укладено договір поставки №102, відповідно до якого зобов`язувався поставити і передати у власність Покупця певний товар, а Покупець зобов`язувався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах даного договору.
Згідно з п.1.2 Договору його предметом є постачання товарів широкого вжитку згідно з видатковими накладними, передача за якими товар Покупцю підтверджується довіреностями від останнього, які є невід`ємною частиною цього Договору.
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що поставка здійснюється окремими партіями відповідно до поданих Покупцем та погоджених Продавцем письмових заявок. Заявка може передаватися усно по телефону, при цьому Покупець зобов`язаний на вимогу Продавця підтвердити таку заявку в письмовій формі.
Згідно з п.6.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020р.
Відповідно до видаткової накладної №109 від 30.04.2020р. ТОВ «Лімо Крок» поставило позивачеві товар (шини пневматичні гумові нові та шини у комплекті з камерами, пневматичні гумові, нові) на загальну суму 1800061,68грн. в т.ч. ПДВ 300010,28грн.
Разом з тим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що фактично поставка цього товару місця не мала.
Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, вказаний товар і до теперішнього часу фактично не поставлений ТОВ «Техномаш», а перебуває на зберіганні на складі ТОВ «Лімо Крок».
Відповідно до наданих під час перевірки пояснень начальника комерційного відділу ОСОБА_2 , мета даної покупки це подальший перепродаж для отримання прибутку. Згідно умов договору - оплата за отриманий товар відстрочка платежу. Оскільки у ТОВ «Техномаш» окремого приміщення складу не має, як і орендованого в іншому місті, а всі придбані ТМЦ зберігаються на виробничій території в цехах, тому аби запобігти псуванню товару була прийнята обопільна усна домовленість - зберігати товар на складі Продавця до моменту реалізації ТОВ «Техномаш». Таким чином, товар зі складу Продавця не перевозився на територію ТОВ «Техномаш» м. Дніпро. 20.0.2020р. було здійснено реалізацію частини цього товару ТОВ «Ком ін Трейл» згідно з Договором №8 від 15.07.2020р. по видатковій накладній №Т- 020 від 20.07.2020 на суму 1849272,00 грн.; відповідно до вказаного Договору умови поставки - самовивіз, відстрочка платежу 30 календарних днів.
Водночас, ані при проведенні перевірки, ані під час судового розгляду справи позивачем будь-яких підтверджуючих документів щодо факту зберігання придбаної ТОВ «Техномаш» у ТОВ «Лімо Крок» продукції на складі останнього, як-то договору відповідального зберігання, складських документів (складської квитанції, простого складського свідоцтва, подвійного складського свідоцтва, актів приймання-передачі товару на зберігання, актів наданих послуг зі зберігання товарів, відображення зберігачем факту зберігання товарів на позабалансовому рахунку 023 «Матеріальні цінності на відповідальному зберіганні» тощо) не надано.
Крім того, позивачем не надано будь-яких підтверджуючих документів, щодо факту наступної реалізації ТОВ «Техномаш» цієї продукції на адресу ТОВ «Ком ін Трейл» або іншого підприємства, хоча у поясненнях начальника комерційного відділу Сейфера А.А. зазначалося про здійснення такої реалізації.
Натомість, за наявною податковою інформацією у ТОВ «Лімо Крок» відсутні власні та орендовані складські приміщення, що позивачем не спростовано.
Суд зауважує, що презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.
У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного.
У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.
Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства.
Суд виходить із того, що об`єктом оподаткування є певні операції між конкретними суб`єктами господарювання, а не договори/правочини, укладені між ними, або незаявленими в таких операціях третіми особами.
Окремою підставою для відсутності у платника податків права на отримання зазначених податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, або складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, тобто відображення у первинних документах недостовірних даних.
Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.
Поряд з цим, окрім мінімально необхідних згідно з податковим законодавством документів суд має перевірити й інші документи та обставини, які мають підтвердити реальність виконання спірних операцій, відображених в податковому обліку.
Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій. При цьому, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.
Господарська операція пов`язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує з нормами ПК України.
Відображення у податковому обліку оподатковуваних операцій має бути підтверджено первинними, відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), валові витрати може вважатися не підтвердженими.
Первинний документ має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
Вищенаведеним вимогам досліджені операції позивача з ТОВ «Лімо Крок» не відповідають.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає встановлені обставини достатніми для висновку про те, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Лімо Крок» фактично не мали реального характеру, що, в сою чергу, доводить правомірність висновків контролюючого органу в цій частині.
Враховуючи викладені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 3 статті 139 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Крім того, суд зазначає, що з 08.02.2021р. по 26.02.2021р., включно, суддя ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатна, а з 01.03.2021р. по 05.03.2021р., включно, суддя Турова Олена Михайлівна перебувала у щорічній відпустці, у зв`язку із чим повний текст судового рішення складено першого робочого дня.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 09.03.2021р.

Суддя: О.М. Турова