Справа № 640/25958/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Держаної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Держаної казначейської служби України у м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в поверненні виконавчого збору за постановою про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 49499305, викладену в листі від 15 жовтня 2020 року № 10327/Є-26057/20.1;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1486203,09 грн, сплачених ОСОБА_1 в якості виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 49499305.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до чинного на момент закінчення виконавчого провадження № 49499305 законодавства виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові виключно у випадку скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа. Наголосив, що виконавче провадження № 49499305 було закінчено на підставі пункту 1 частини першої 49 Закону N 606-XIV, а саме- на підставі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду. Зауважив, що постанова про стягнення виконавчого збору № 49499305 від 15 березня 2016 року не скасована, відповідно, у відповідача відсутні правові підстави для повернення сплаченого позивачем виконавчого збору.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що згідно ч. 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Підкреслює, що чинне законодавство не пов`язує виникнення обов`язку відповідача повернути виконавчий збір із фактом скасування постанови про його стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та дотримання норм матеріального і процесуального права, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 27 листопада 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О. прийнято постанову ВП № 49499305 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/1298/2015, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області (а.с. 7).

В межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року № 49499305.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у справі № 757/15111/16-ц задоволено заяву стягувача та прийнято відмову стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН" від примусового виконання в процесі виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 2/243/1298/2015.

На виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у справі № 757/15111/16-ц постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. від 15 серпня 2016 року у ВП № 49499305 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/1298/2015, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, на підставі пункту 1 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 12-13).

При цьому, пунктом 4 вказаної постанови виділено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року № 49499305.

Як було встановлено судом першої інстанції, 22 серпня 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком В.В. прийнято постанову ВП № 51964907 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 49499305, виданої відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с. 14).

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2020 року у справі № 243/2156/15-ц, яка набрала законної сили 31 липня 2020 року, визнано виконавчий лист № 2/243/1298/2015, виданий 16 листопада 2015 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" заборгованість за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 3 від 23 вересня 2013 року в сумі 14854358 (чотирнадцять мільйонів вісімсот п`ятдесят чотири тисячі триста п`ятдесят вісім) грн. 41 коп., яка складається з заборгованості по кредиту 12000000 грн., заборгованості: по процентах за користування кредитними коштами - 1156399,26 грн., з індексу інфляції по простроченому кредиту 1523890 грн., з індексу інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами 2880,92 грн.; 3% річних за прострочення строку повернення кредиту 170926,04 грн., 3% річних за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом 262,19 грн., та судовий збір у сумі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. таким, що не підлягає виконанню (а.с. 18-20).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Григорян О.Г. від 27 серпня 2020 року у ВП № 51964907 закінчено виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 49499305, виданої відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 17).

Поряд з викладеним суд встановив, що 09 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції з заявою, у якій просив повернути сплачений позивачем в межах виконавчого провадження № 51964907 виконавчий збір в розмірі 1485801,24 грн, у зв`язку з набранням законної сили ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2020 року у справі № 243/2156/15-ц (а.с. 21-22).

Листом від 15 жовтня 1010 № 10327/Є-26057/20.1 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для повернення боржнику стягнутого та перерахованого виконавчого збору. Зазначив, що на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2/243/1298/2015, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, виконавчий документ не визнавався в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню та відповідно рішення, на підставі якого видано зазначений виконавчий документ не скасовано.

Крім того, в подальшому постанова про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року № 49499305 визнана судовими інстанціями такою, що відповідає вимогам законодавства.

Не погодившись з правовою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відмовляючи позивачу в поверненні виконавчого збору за постановою про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 49499305, відповідач діяв у межах та спосіб встановлений чинним законодавством, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та способом, які передбачені Конституцією та законами України.

У силу приписів частини 1 статті 28 Закону України від 21 квітня 1999 N 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон N 606-XIV, у редакції, чинній на момент прийняття постанови про стягнення виконавчого збору) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

Згідно з підпунктом 4.16.5 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням рішення, що підлягало виконанню на підставі виконавчого документа, виконавчий збір повертається боржникові органами державної виконавчої служби. Повернення коштів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові виключно у випадку скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц.

Вказана підстава для закінчення виконавчого провадження була передбачена пунктом 4 частини першої 49 Закону N 606-XIV.

Поряд з викладеним, як вірно зазначив суд першої інстанції, виконавче провадження № 49499305 було закінчено на підставі пункту 1 частини першої 49 Закону N 606-XIV, а постанова про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року № 49499305 була виокремлена у виконавче провадження № 51964907.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 згаданого Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" ( 3319-17 ) заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Колегія суддів наголошує, що, як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження № 49499305 було закінчено на підставі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду, а не на підставі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, на момент закінчення виконавчого провадження № 49499305 у відповідача були відсутні правові підстави для не стягнення або повернення стягнутого виконавчого збору відповідно до частини 5 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, з 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон N 1404-VIII).

Частиною сьомою статті 27 Закону N 1404-VIII передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Вказана норма передбачає, що виконавчий збір підлягає поверненню виключно у випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону N 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Отже, враховуючи встановлені вище обставини, за яких виконавче провадження № 49499305 було закінчено на підставі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду, ухвала Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2020 року у справі № 243/2156/15-ц про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не створює правових наслідків у вигляді обов`язку Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути ОСОБА_1 сплачений виконавчий збір на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 49499305, оскільки згадане виконавче провадження було закінчене на підставі, відмінній від визначених у п. 5 ч.1 ст. 39 Закону N 1404-VIII.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, відмовляючи позивачеві у поверненні виконавчого збору, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законом N 1404-VIII.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов