Справа № 640/18462/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року м. Київ № 640/18462/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.07.2020 № 0012/128 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.07.2020 № 0603/128 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 07.07.2020№ 0012/128 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Російської Федерації та з 2017 перебуває у шлюбі із громадянкою України - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . 13.02.2020 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області видано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне місце проживання №90032295 від 26.02.2020. У подальшому відповідачем були прийняті оскаржувані рішення. Так дозвіл на імміграцію було скасовано на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та згідно вимог п.п. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321 скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 . У той же час, позивач вважає вказані рішення протиправними, оскільки рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну може бути прийнято лише з підстав, які перелічені у ст. 12 Закону України «Про імміграцію». У той же час, підозра позивачу за вчинення кримінального правопорушення не оголошувалася, до адміністративної відповідальності щодо загроз національній безпеці він не притягувався, працівниками поліції та іншими правоохоронними органами не затримувався, скарги на нього до правоохоронних органів не надходили, що також підтверджується довідкою Офісу генерального прокурора від 06.08.2020 №25/3-953 вих.-20.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами, згідно вимог ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 є уродженцем Російської Федерації, м. Грозний.

23.03.2017 між громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

13.02.2020 Центральним міжрегіональним Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області видано дозвіл на імміграцію в Україну.

26.02.2020 на підставі дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 .

27.05.2020 Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

07.07.2020 Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

07.07.2020 Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування посвідки № НОМЕР_2 на постійне місце проживання на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Вважаючи вказані рішення протиправними, а своє право порушеним, позивач звернувся із даними позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців" від 22.09.2011 № 3773-V, а також Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону № 3773-V правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до приписів ч.1-2 ст. 3 Закону № 3773-V іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Статтею 4 Закону № 3773-V визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

У той же час , п. 14. ст. 4 Закону № 3773-V іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до ч. 1 абз. 1, 4 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Приписами статті 12 Закону № 2491-III визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком №1983 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку №1983 визначено, що у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Порядку №1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як встановлено судом, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 07.07.2020, виданого громадянину Росії ОСОБА_1 видано на підставі пункту 3 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, тобто у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

При цьому в оскаржуваному рішенні не зазначено підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Крім цього, представником позивача - адвокатом Осадько О.О. було подано адвокатський запит від 30.07.2020 №30/07/АЗ/З стосовно надання відомостей про наявність у ОСОБА_1 кримінальних проваджень за фактом вчинення злочинів проти основ Національної безпеки України.

06.08.2020 листом Офісу Генерального прокурора №25/3-953 вих.-20 надано відповідь про те, що згідно даних Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень, в яких наявні відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, у тому числі щодо вчинення злочинів проти основ Національної безпеки України, не встановлено.

Згідно ст. 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» від 19.06. 2003 № 964-IV загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України;

Відповідно до ст. 3 Закону № 964-IV об`єктами національної безпеки є, зокрема, держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

Аналіз наведених положень дають суду підстави для висновку, що питання щодо скасування дозволу мають право порушувати саме правоохоронні органи на підставі обґрунтованого подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-III, яке, в свою чергу, територіальним органом ДМС всебічно вивчається протягом місяця та у разі необхідності, запитується додаткова інформація в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошується для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

У свою чергу, з наявних матеріалів справи, судом не вбачається на якій правовій підставі відповідачем були прийняті оскаржувані рішення. Так, суд звертає увагу, що ініціатором питання про анулювання дозволу на імміграцію, примусове видворення іноземця до країни походження є саме правоохоронні органи України або країни походження, до того ж дані повноваження є дискреційними, у той же час, у міграційної служби відсутні повноваження самостійно ініціювати скасування дозволу на імміграцію на підставі вимог п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Так, під час розгляду справи відповідачем не надано суду ні відзиву, ні жодних доказів, які слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення, зокрема, вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Окрім того, відповідачем в порушення вимог п. 23 Порядку №1983 протиправно не було запрошено позивача для надання пояснень стосовно порушеного питання про скасування дозволу на імміграцію.

Згідно положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування дозволу на імміграцію, без врахування усіх обставин, порушують права позивача.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27.09.2019 №815/3420/17 та №820/285/17, від 13.11.2019 у справі №815/3651/17, від 25.11.2019 у справі № 820/5383/16 та від 22.01.2020 у справі №802/1432/17-а.

В частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.07.2020 № 0603/128 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Згідно п.64-66 вказаного порядку, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію";2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування. Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

У ході розгляду справи судом встановлено, що на час прийняття рішення щодо видачі дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем не було встановлено підстав відмови у наданні дозволу на імміграції в Україні. Крім цього, на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, за наслідками перевірки документів позивача будь-яких порушень законодавства не виявив.

У зв`язку з тим, що судом встановлено, що відповідач при прийнятті оскаржуваного про скасування дозволу на імміграцію не мав належних та допустимих доказів щодо відповідності причин для такого скасування, тому рішення суб`єкта владних повноважень про скасування посвідки на постійне проживання позивачу підлягає скасуванню, як взаємопов`язане із первісним рішенням.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 07.07.2020№ 0012/128 та про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Разом з тим, враховуючи положення частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зважаючи на те, що судом встановлено неправомірність оскаржуваного рішення відповідача, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 07.07.2020 № 0012/128 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.07.2020 № 0012/128 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.07.2020 № 0603/128 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 07.07.2020 № 0012/128 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ) понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 2 522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур