Справа № 160/2393/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2021 року Справа № 160/2393/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН» до головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
17 лютого 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАН» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якому позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, зазначаючи, що ТОВ «ЛАН» при визначенні ціни було створено комісію з моніторингу цін для реалізації сільськогосподарської продукції відповідно до наказу №139 від 28.12.2018 року, що не було враховано податковим органом при визначенні звичайної ціни. Натомість, контролюючий орган керувався відомостями лише із сайту Асоціації Свинарів України, не зважаючи на те, що ТОВ «ЛАН» не є членом даної асоціації, у зв`язку з чим, немає вільного доступу до інформації, що розміщена на вказаному сайті. ТОВ «ЛАН» здійснювало списання ПММ за актами списання, які затверджені наказами товариства. Зазначені акти списання є первинними документами товариства, які відповідають вимогам, закріпленим ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». ТОВ «Транс Таєрс» здійснило поставку товарів у відповідності до основного виду господарської діяльності, якою воно займається, а ТОВ «ЛАН» сплатило поставлені товари, що підтверджується платіжними дорученнями та виписками банку. Наведений відповідачем ланцюг контрагентів ТОВ «Транс Таєрс» не може бути підставою для настання для позивача правових наслідків. Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 207 за червень 2020 року - грудень 2020 року, придбані у ТОВ «Транс Таєрс» шини та колеса зберігались на складі ТОВ «ЛАН», і підприємство планувало його використати в господарській діяльності в період збору урожаю. Позивач зазначає, що всі господарські операції підтверджені належно складеними первинними документами, а висновки відповідача про порушення податкового законодавства є протиправними, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2021 року на адресу суду від відповідача 15.03.2021 року надійшов відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування правової позиції зазначено, що відповідно до офіційного сайту свиноводів за кожен тиждень публікуються ринкові ціни з реалізацією свиней різних груп. Здійснено перерахунок податкових зобов`язань ТОВ «ЛАН» та застосовано показники ринкових цін на дату реалізації ТМЦ. При здійсненні порівняння ціни встановлено заниження звичайної ціни на постачання вказаного товару, та як наслідок, заниження податкових зобов`язань. В ході аналізу первинних документів встановлено, що жодного шляхового листа по кожному автомобілю за місяць до перевірки не надано. Даний факт унеможливлює підтвердити списання пального у червні-липні 2020 року. В ході проведення перевірки встановлено, що контрагент позивача ТОВ «Транс Таєрс» придбавав шини, поставлені позивачу, у ТОВ «Бонекамп», ТОВ «Євротех ЛТД», ТОВ «Торговий дім «Агроальянс», у яких відсутнє придбання зазначеної номенклатури. Фактично ТОВ «ЛАН» по взаємовідносинам з ТОВ «Транс Таєрс» та ПП «Агролайн» у червні 2020 року здійснено безпідставне документальне оформлення нереальної господарської операції у господарській діяльності і складено первинні документи всупереч норм ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
24.03.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що податковий орган формує звичайну ціну на власний розсуд та на підстав суб`єктивних критеріїв, які далекі від приписів чинного законодавства України. На підприємстві є всі первинні документи, які здатні підтвердити списання пального у червні-липні 2020 року та податкові зобов`язання з ПДВ по ТМЦ були нараховані вірно і заниження податкових зобов`язань в даному випадку не було. ТОВ «ЛАН» вважає, що понесені ним реальні витрати з придбання товарів у зазначених вище контрагентів є вагомою підставою вважати, що здійснені господарські операції були реальними та справжніми.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
За результатами перевірки було встановлено наступні порушення:
- п.44.1ст.44, п.188, п.189.1 ст.189, п.198.1 п.198.2, п.198.3, абз. «г» п.198.5, п.198.6 ст.198, п.200.4, ст.200, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення з податку на додану вартість, що включається до складу наступного податкового періоду всього на суму 616 265,00 грн., у тому числі за червень 2020 року - 616 265,00 грн., та до заниження податкових зобов`язань з ПДВ до сплати на суму 363 574, 00 грн., у тому числі за липень 2020 року - 363 574,00 грн.;
- п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в частині порушення строків реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, що передбачає відповідальність згідно п. 120-1.1, п. 120-1.2 ст. 120-1 Податкового кодексу України.
Не погодившись з актом про результати документальної позапланової виїзної перевірки від 05.10.2020 р., ТОВ «ЛАН» 20.10.2020 року направило до ГУ ДПС у Дніпропетровській області свої заперечення.
На підставі акта перевірки відповідачем винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 09.11.2020 року:
Не погоджуючись із зазначеними вище податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «ЛАН» звернулось до ДПС України зі скаргою про перегляд податкових повідомлень-рішень від 09.11.2020 року.
Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Податковий орган при здійсненні порівняння ціни реалізації підприємством вищевказаних груп свиней з ринковими цінами наведеними на офіційному сайті свиноводів ріgua.info, встановив реалізацію товару нижче звичайних цін та, як наслідок, заниження податкових зобов`язань.
Відповідач сформував та застосував для порівняння звичайну ціну виходячи з даних офіційного сайту свиноводів ріgua.info, який містить дані асоціації свиноводів України.
ТОВ «ЛАН» не погоджується із таким формуванням звичайної ціни, та вважає дану методику, такою, що суперечить нормам чинного законодавства України, виходячи з наступного.
Згідно із підпунктами «а» і «б» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до статті 186 ПКУ розташоване на митній території України.
Ціна товару була обговорена, визначена та погоджена позивачем та його контрагентами: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних та прибутковими касовими ордерами.
ТОВ «ЛАН» вважає, що звичайна ціна повинна формуватися з врахуванням якісних показників, а також ряду економічних факторів які суттєво впливають на ціну, таких як місце продажу (відстань від місця забою, або м`ясопереробного заводу), величини разової партії (адже чим більша партія однорідної продукції тим вища ціна), порода свиней (ціна порід з помісями ціниться дешевше, бо вихід м`яса менший).
Податковий орган, визначаючи звичайну ціну, керувався відомостями з сайту Асоціації Свинарів України.
Так, в матеріалах справи міститься детальний розрахунок ціни постачання ТОВ «ЛАН» у порівнянні з ринковими цінами при постачанні свиней з відгодівлі в червні-липні 2020 року, складений відповідачем, з якого відомо, що відповідачем здійснено розрахунок, виходячи з середньої ціни реалізації згідно сайту ріgua.info 04.06.2020 року 46,22 грн. за кг., 19.06.2020 року - 44,33 грн. за 1 кг., 02.07.2020 року, 03.07.2020, 06.07.2020 року - 44,18 грн. за 1 кг.
Натомість, позивачем було визначену ціну на рівні 33,33 грн. за 1 кг. у червні 2020 року та 32,50 грн. за 1 кг. у липні 2020 року.
Суд приймає до увагу той факт, що ТОВ «ЛАН» не є членом даної асоціації та, проаналізувавши даний сайт, слід зазначити, що на даному сайті є вкладка «Ціна», яка містить в собі «Закупівельні ціни» та «Закупівельні ціни (господарства)». Щодо останнього, то доступу до інформаціє неавторизовані користувачі не мають, тому позивач не має і не мав можливості ознайомитися з цінами, а щодо розділу «Закупівельні ціни», то там міститься ціна за кілограм свинини живою вагою, яка сформована кожним із 19 членів Асоціації Свинарів України щодо свого господарства.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України, безоплатно надані товари, роботи, послуги:
а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів;
б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості;
в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею;
Згідно із підпунктом 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України звичайна ціна це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.
У разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені. Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються (пункт 50.1 статті 50 ПК України).
Відповідно до пункту 71.1 статті 71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.
Для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла: для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності також використовується інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку (підпункт 72.1.6 пункту 72.1 статті 72 ПК України).
Податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - Інформаційні системи) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику (пункт 74.1 статті 74 ПК України).
Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової та митної політики (пункт 74.3 статті 74 ПК України).
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу
Згідно із пунктом 187.1 статті 185 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше, зокрема:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню;
б) дата відвантаження товарів, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктом 188.1 статті 188 ПК України визначено, зокрема:
- база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів;
- при цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни);
- до складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг;
- до бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються, та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку;
- у випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 189.1 статті 189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг, зокрема:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (пункт 198.2 статті 198 ПК України).
Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:
-придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;
-придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Суд зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладається обов`язок доказування правомірності рішень, не надав відомості pigua.info, які використані як джерело податкової інформації, тобто не підтвердив джерело застосованої у спірних правовідносинах ціни як звичайної.
Таким чином, судом не встановлено, що наведені відповідачем ціни є звичайними, тобто мали б враховуватися при визначенні бази оподаткування ПДВ, оскільки склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів у порівнянних економічних (комерційних) умовах, та наявна ідентичність (спорідненість, порівнянність) змісту кожної досліджуваної господарської операції.
Отже, відповідач не підтвердив невідповідність рівню ринкових цін звичайної ціни, що відповідає договірній, використаній платником податку для визначення бази оподаткування ПДВ.
Відповідач, здійснивши розрахунок, узагальнив групи живих свиней (свиней з відгодівлі), застосувавши термін «товар», розрахував середню ціну продажу позивачем одиниці виміру (1 кг) для усіх груп свиней за місяць (податковий період) та застосував показник ринкової ціни за 1 кг товару.
Однак, контролюючий орган не визначив первинні документи, податкові накладні та їх реквізити, в яких платником податків відображені показники ціни, з якою не погодився контролюючий орган.
При розрахунку в акті не наводиться чи використані показники включають ПДВ у ціну реалізації, що також впливає на розрахунок.
Суд зазначає, що база оподаткування має визначатись окремо для кожної окремої господарської операції, із посиланням на відповідну податкову накладну, як первинний документ, та із підтвердженням використаної податкової інформації для встановлення порушення.
Наведене відповідачем узагальнене обчислення заниженої суми ПДВ, внаслідок обрання платником податку договірної ціни, як бази оподаткування, суд вважає необґрунтованим.
Контролюючий орган не підтвердив, що застосована платником податків ціна не відповідає звичайній, у зв`язку із чим суми ПДВ, обчислені контролюючим органом в частині розглянутих операції та відображені в оскаржуваних рішеннях,слід вважати такими, що донараховані протиправно.
Податковою перевіркою також встановлено, що відповідно до наданого бухгалтерського обліку (обороти по рахунках 203) придбано в червні-липні 2020 року паливно-мастильні матеріали (дизельне пальне та бензин) у сумі 3493855,80 грн. в кількості 223549 л списано на рах. 92 «Адміністративні витрати», суб. рах. 912 та суб. рах. 914 рахунку 91 «Загальновиробничі витрати».
Згідно бухгалтерського обліку, а саме обороти рахунку 203 «Паливо» встановлено списання ПММ у розмірі 301227 л на суму 4616036,61 грн.
Позивачем подано копії актів списання палива за червень 2020 р.: №214 від 30.06.2020 р.; № 233 від 30.06.2020 р.; № 210 від 30.06.2020 р.; №231 від 30.06.2020 р.; №212 від 30.06.2020 р.; №216 від 30.06.2020 р.; № 235 від 30.06.2020 р.; №221 від 30.06.2020 р.; №241 від 30.06.2020 р.; №218 від 30.06.2020 р.; №227 від 30.06.2020 р.; №213 від 30.06.2020 р.; № 234 від 30.06.2020 р.; №238 від 30.06.2020 р.; № 219 від 30.06.2020 р.; №211 від 30.06.2020 р.; № 226 від 30.06.2020 р.; №273 від 30.06.2020 р.; №236 від 30.06.2020 р.; №243 від 30.06.2020 р.; № 242 від 30.06.2020 р.; № 376 від 30.06.2020 р.; № 377 від 30.06.2020 р.; №217 від 30,06.2020 р.; № 230 від 30.06.2020 р.; №222 від 30.06.2020 р.; № 240 від 30.06.2020 р.; №228 від 30.06.2020 р.; № 28 від 30.06.2020 р.
Позивачем надані копії актів списання палива за липень 2020 року: №267 від 31.07.2020 р.; №285 від 31.07.2020 р.; № 265 від 31.07.2020 р.; №286 від 31.07.2020 р.; №268 від 31.07.2020 р.; №288 від 31.07.2020 р.; №269 від 31.07.2020 р.; №270 від 31.07.2020 р.; №290 від 31.07.2020 р.; №298 від 31.07.2020 р.; № 275 від 31.07.2020 р.; №274 від 31.07.2020 р.; №283 від 31.07.2020 р.; №232 від 31.07.2020 р.; №287 від 31.07.2020 р.; №294 від 31.07.2020 р.; №278 від 31.07.2020 р.; №295 від 31.07.2020 р.; №296 від 31.07.2020 р.; №298 від 31.07.2020 р.; № 376 від 31.07.2020 р.; №289 від 31.07.2020 р.; №272 від 31.07.2020 р.; №282 від 31.07.2020 р.; №277 від 31.07.2020 р.; №297 від 31.07.2020 р.; №281 від 31.07.2020 р.; №292 від 31.07.2020 р.; №276 від 31.07.2020 р.; №34 від 31.07.2020 р.; №41 від 31.07.2020 р.; №42 від 31 липня 2020 р.; №43 від 31.07.2020 р.; №44 від 31.07.2020 р.
Згідно з наданою підприємством під час перевірки інформацією, списання палива на витрати з обслуговування виробничого процесу проведено на підставі актів списання товарів.
Як вбачається з матеріалів справи, для визначення витрат ПММ для легкових та вантажних автомобілів ТОВ «ЛАН» використовує Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджені наказом Мінтрансу від 10.02.98 №43.
Підприємством застосовуються базові лінійні норми (Нs), розраховані в залежності від моделі (модифікації) автомобіля, а також системи нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні та інші умови експлуатації (Норми № 43).
Нормативні витрати палива (Qн) визначаються для кожного конкретного автомобіля в залежності від його типу (легковий, автобус, вантажний, бортовий, спеціальний і т. П.) з урахуванням базових лінійних норм за спеціальними формулами, наведеними в розд. 4 Норм № 43.
Підприємство у разі необхідності коригує нормативні витрати палива (як вказано в п. 3 Норм № 43) у встановлених межах, в залежності від умов експлуатації автомобіля. Для цього застосовує поправочні (що підвищують і знижують) коефіцієнти. Зокрема, витрати палива підвищуються при роботі в холодну пору в залежності від фактичної температури повітря, в разі, якщо робота автотранспорту вимагає частих зупинок і т. д. (дані умови передбачені Нормами №43)
Лінійна норма для конкретної моделі автомобіля не визначена (Норми № 43 не актуалізовані, а на ринку щорічно з`являються нові моделі авто), то підприємством розробляє і затверджує тимчасові лінійні норми витрат палива. Якщо моделі і модифікації автомобілів не мають істотних конструктивних відмінностей (в моделі двигуна і конструкції трансмісії) від базової моделі, тимчасова лінійна норма визначається в тому ж розмірі, що і для базової моделі, а при наявності деяких відмінностей - за формулою, наведеною в пп. 2.1.2 Норм № 43.
При цьому лінійна норма витрат газового палива визначається шляхом коригування розрахованої лінійної норми витрат рідкого палива за допомогою перекладних коефіцієнтів, наведених у пп. 2.1.4 Норм № 43.
Для розрахунку норм будівельних машин мають використовуватись норми ДБН В.2.В-12-2000. (ДЕРЖАВНІ БУДІВЕЛЬНІ НОРМИ УКРАЇНИ Будівельна техніка, оснастка, інвентар та інструмент ТИПОВІ НОРМИ ВИТРАТ ПАЛИВА І МАСТИЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ ДЛЯ ЕКСПЛУАТАЦІЇ ТЕХНІКИ В БУДІВНИЦТВІ - ДБН В.2.В-12-2000), яким встановлено норми витрати палива, олій і змащувальних матеріалів при роботі будівельних машин.
Вимоги цих норм є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб, експлуатуючих машини, незалежно від форм власності та відомчої належності.
У ДБН наведено посилання на нормативний документ "Норми витрат на бензин і дизельного палива за марками (моделям) будівельно-дорожніх машин"
У ДБН для технічно справних машин встановлюються індивідуальні і технологічні (загальні) норми витрат.
Індивідуальні норми витрат палива - це галузеві норми витрат пального машиною конкретної марки на виконання одиниці роботи або на одиницю робочого часу (машино-годину) для середніх експлуатаційних і кліматичних умов експлуатації машини при плюсових температурах навколишнього середовища.
Технологічні норми - норми витрати палива на виробництво одиниці роботи або на одиницю робочого часу (машино-годину) для конкретних умов експлуатації машини. Норми враховують витрату палива на розігрів і пуск машини після технологічних перерв, на технічне обслуговування і ремонт та ін., Тобто на технічно і технологічно неминучі втрати палива при роботі машин.
До складу норм витрат палива на роботу будівельно-дорожніх машин не включаються витрати палива, викликані відступом від прийнятої технології виконання робіт, режимів роботи, недотриманням вимог до якості пального, що і іншими нераціональними витратами.
Розрахунок норм витрат палива для експлуатації будівельно-дорожніх машин здійснюється наступним чином:
Вихідною інформацією для визначення індивідуальних норм витрати палива і розрахунку потреби в ньому служать:
-дані експлуатаційних документів на машини і їх силові установки;
-нормативні показники, що характеризують найбільш раціональні та ефективні умови роботи машин (час внутризмінного використання, коефіцієнт використання потужності двигуна, питома витрата палива при номінальній потужності двигуна, природно-кліматичні умови, нормативи витрат пального та ін.);
-результати спеціальних випробувань (хронометраж, фотографія робочого дня);
-звітні дані про планові та фактичні витрати пального (окремо бензину і дизельного палива) за минулі роки (за марками та видами машин, за видами робіт і в цілому по будівельній організації).
Індивідуальні норми витрати пального на підприємстві визначають на основі паспортних даних про питому витрату палива двигуном конкретних машин різних типів і марок з урахуванням їх завантаження (використання) за потужністю і за часом. Вони враховують експлуатаційні особливості використання конкретних типів машин.
Індивідуальні норми втрат палива на одиницю часу роботи (машино-годину) розраховуються протягом робочої зміни для середніх умов експлуатації машини.
Індивідуальні норми витрат розробляють для роботи машин при плюсових температурах без врахування витрат палива на технічне обслуговування, ремонт, зберігання машин і внутрішньогосподарські потреби.
Норми витрати палива на роботу обладнання (генераторів, компресорів, насосів та ін.) Спеціалізованих транспортних засобів (майстерень для діагностування. технічного обслуговування, ремонту і т.п.), які працюють від двигуна внутрішнього згоряння, приймають в розмірі 0,04 кг на кожен кВт номінальної потужності двигуна на одну годину роботи устаткування.
Судом встановлено, що 02.01.2016 року на ТОВ «ЛАН» було видано наказ №1 для врегулювання та нормування списання паливно-мастильних матеріалів, відповідно до якого, було встановлено застосувати на підприємстві акти списання палива по формі, що передбачені в бухгалтерському обліку та з дотриманням всіх обов`язкових реквізитів для первинних документів.
Подання вище переліченого пакету документів на перевірку, які також надані до матеріалів справи, не заперечується сторонами.
Проте, контролюючим органом не прийнято до уваги всі первинні документи, які позивачем враховані як підстава для списання витрат паливно-мастильних матеріалів.
Суд зазначає, що обов`язковості застосування певної форми первинних документів для списання ПММ у перевіреному періоді діюче законодавство не встановлює, в тому числі відсутня обов`язковість застосування шляхових (подорожніх) листів легкового автомобіля в якості первинного документа, за допомогою якого фіксують роботу автотранспорту та списання палива, оскільки наказом Держстату від 19.03.2013 № 95 наказ Державного комітету статистики України «Про затвердження типової форми первинного обліку роботи службового легкового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування» від 17.02.98 № 74 було скасовано.
Згідно з визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відтак, дії позивача по затвердженню власних форм бланків, які використовуються на підприємстві, відповідають меті належного ведення бухгалтерського обліку та приписам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
При цьому, жодних випадків використання основних засобів (транспортних засобів, механізмів, які наявні у позивача) не в межах господарської діяльності позивача відповідачем в ході перевірки не встановлено.
Отже, судом не підтверджені висновки акту перевірки в цій частині, з огляду а що податкові зобов`язання в оскаржуваних рішеннях в цій частині донараховано протиправно.
Надаючи правову оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню, з огляду на твердження перевіряючих щодо відсутності підтвердження реального здійснення господарської операції позивача з ТОВ «Транс Таєрс», ПП «Агролайн», суд зазначає наступне.
Між ТОВ «ЛАН» (покупець) та ТОВ «Транс Таєрс» (постачальник) укладено договір постачання товару №200526-01/Т від 26.05.2020 року, за умовами якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.
В пункті 1.1 визначено, що предметом постачання є автомобільні шини нові, автокамери, ободная стрічка, колеса дискові, обіддя сталеві.
Пунктом 1.2 визначено, що документами на товар, які постачальник зобов`язаний передати покупцю є рахунок, видаткова накладна.
Відповідно до п. 3.1 догоовру постачання товару здійснюється транспортом покупця або через компанії перевізники такі як ТОВ «Нова пошта», ТОВ ТК «САТ», ТОВ «Делівері» та інші за рахунок покупця, якщо сторонами додатково не було узгоджено іншого варіанту.
Пунктом 7.1 договору визначено, що він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2020 року.
На підтвердження виконання умов вказаного договору, сторонами договору складено:
На підтвердження перевезення товару складено товарно-транспортні накладні №15062020 від 15.06.2020 року, №24062020 від 24.06.2020 рокувідповідно до яких перевезення здійснено автомобілем газель НОМЕР_1 , водій ОСОБА_12 , автомобільний перевізник ФОП « ОСОБА_12 », пункт навантаження - АДРЕСА_1 , пункт розвантаження - АДРЕСА_2 .
Оплата здійснена платіжними дорученнями: №242 від 03.06.2020 року, №1516 від 15.06.2020 року, №1544 від 23.06.2020 року.
Також, судом встановлено, що позивачем (покупцем) закупено у ПП «Агройлайн» (постачальник) муфти, ексцентрик мотовили та вали.
На підтвердження здійснення господарської операції постачальником та покупцем складено:
На підтвердження отримання матеральних цінностей позивачем складені лімітно-забірні картки №4 за червень 2020 року.
Оплата за поставлений товар здійснена платіжними дорученнями: №260 від 04.06.2020 року, №261 від 04.06.2020 року.
Перевіряючими в акті перевірки зроблені висновки про нереальність господарської операції позивача з контанетами ТОВ «Транс Таєрс» та ПП «Агролайн» через відсутність ланцюгу постачання вказаних товарів від підприємств-постачальників: ТОВ «ТД Агроальянс», ТОВ «Бнекамп», ТОВ «Укршлях», ТОВ «Євротех ЛТД» до ТОВ «Транс Таєрс» та ПП «Агролайн».
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Пунктом 44.1 ст.44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з п. 198.3 ст. ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних; для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.
Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця; покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер, протягом такого місяця.
Згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем податку на додану вартість у ціні товару. Як свідчать матеріали справи, зауважень до податкових накладних у контролюючого органу не було.
Суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Статтею 1 Закону України »Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а його статтею 3передбачено, що бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/704 (далі - Положення №88), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону та п.2.4 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п.2.15 та п.2.16 Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Згідно з ст. 1 Закону №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції дії або події, що спричинили реальні зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, тобто майновому стані платника податків.
Оглянуті судом первинні документи містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими на час вчинення угоди суб`єктами права.
Тобто, надані первинні бухгалтерські документи по формі та за змістом відповідають вимогам Закону України »Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення №88.
Належних та достатніх підстав, з яких було встановлено порушення платником податків декларування даних фінансового результату у перевіряємому періоді, не зазначено, що свідчить про неналежність доказів, на які посилаються посадові особі ДФС, що здійснювали перевірку, невідповідність доказової бази критеріям допустимості, достатності та достовірності доказів.
Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою використання їх в господарській діяльності.
Документи, які надані позивачем, суд вважає достатніми та такими, що підтверджують факт придбання послуг у контрагентів, використання їх у власній господарській діяльності, та настання змін в майновому стані платника податків.
За таких обставин підстави для не включення сум податку на додану вартість по таких податкових накладних до складу податкового кредиту позивача відсутні.
Відтак, суд зробив висновок, що наявність первинних документів є достатньою підставою для відображення вказаних операцій в бухгалтерському обліку, а оскільки дані податкового обліку базуються на даних бухгалтерського обліку, висновок відповідача щодо незаконності віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є необґрунтованим, що виключає наявність підстав для висновку про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.
В акті перевірки відповідачем не наведено жодних зауважень, що первинні документи, надані до перевірки, не відповідають приписам Закону України »Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Таким чином, висновки відповідача про неправомірність включення позивачем до складу податкового кредиту з сум податку на додану вартість по господарських операціях з відповідними контрагентом суперечать чинному законодавству та не відповідають фактичним обставинам.
Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки щодо порушення ТОВ «ЛАН» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на непідтвердження реальності здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «Транс Таєрс», ПП «Агролайн» та встановлення проведення фінансових потоків з метою штучного формування податкового кредиту та витрат, які не мають реального характеру.
Посадовими особами контролюючого органу в акті перевірки зазначено, що згідно з аналізом баз даних ДПС та податкової звітності по контрагентам встановлено невідповідність придбаних та реалізованих товарів (робіт, послуг) вищезазначеними контрагентами-постачальниками.
Суд зазначає, що висновки про не підтвердження господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами зроблені відповідачем лише на підставі баз даних АІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних.
Докази визнання недійсними господарських договорів позивача з контрагентами не надано.
Жодних зауважень до складання первинної документації та/або відсутності чи недостатності поданих позивачем документів, акт перевірки не містить.
Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і отримана з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.
Наведена правова позиція узгоджується з викладеною у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі №340/422/19.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону
Суд також відхиляє посилання контролюючого органу на аналіз інформації баз даних ДПС, яким встановлено невідповідність придбаних та реалізованих товарів (робіт, послуг) вищезазначеними контрагентами-постачальниками, оскільки товар реалізований позивачу підприємствами не придбавався, з огляду на те, що правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача його безпосередніми контрагентами.
Наведена правова позиція узгоджується з викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2018 року у справі №2а/0470/4526/12.
До того ж, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати ними податку до бюджету, а тому якщо останні не виконали своїх зобов`язань щодо сплати податку або мінімізували свої податкові зобов`язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на формування податкового кредиту з ПДВ за наявності факту реального вчинення господарських операцій, як у даній ситуації, та у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14.08.2018 року у справі №820/8206/15.
Відповідачем не спростовано факт наявності у ТОВ «ЛАН» податкових накладних, які належним чином оформлені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також те, що за даними накладними сплачено постачальникам у повному обсязі податок на додану вартість у складі вартості поставлених товарів, належним чином оформлені та здані усі декларації, як це узгоджується з положеннями Податкового кодексу України то, відповідно, свідчить про наявність у позивача права на включення до податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість.
При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само як і деякі помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Аналогічна позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах по справах №822/1815/17 від 21.03.2018р., №804/939/16 від 20.03.2018р.
Формування підприємством податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.
Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Вищенаведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі Булвес АД проти Болгарії (заява № 3991/03). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
Крім того, рішення ЄСПЛ Булвес АД проти Болгарії як на звичну практику країн Європейського Союзу в питанні відповідальності платників податку за податкові делікти посилається на два рішення Суду Європейського союзу: об`єднане рішення (консультативний висновок) Суду ЄС від 12 січня 2006 року в справі Optigen Ltd (C354/03), Fulcrum Electronics Ltd (C355/03) and Bond House Systems Ltd (C484/03) v Commissioners of Customs Ц Excise і об`єднане рішення Суду ЄС від 6 липня 2006 року в справі Axel Kittel v. Belgian State, (C439/04) і Belgian State v. Recolta Recycling (SPRL, C440/04) (ECR 2006, page I0616).
Так, у рішенні Суду ЄС від 12 січня 2006 року зазначається: ... право на вирахування податку на додану вартість особою, що має статус платника ПДВ, яка здійснює відповідні операції, не може зачіпатися тією обставиною, що в ланцюгу поставок, в яку входять зазначені операції, попередня або наступна операція будуть пов`язані з шахрайством при сплаті податку на додану вартість, про яку платник податку не знав та не міг знати.
В даному випадку, контролюючим органом не доведено недобросовісність платника податку ТОВ «ЛАН» у взаємовідносинах з ТОВ «Транс Таєрс», ПП «Агролайн».
Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно зазначених контрагентів позивача, які б набрали законної сили, під час розгляду справи, контролюючим органом до суду не надано, а, отже, сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.
Судом не встановлено наявності жодного рішення суду стосовно посадових осіб позивача або його контрагентів: ТОВ «Транс Таєрс», ПП «Агролайн» за обвинуваченням за вчинення дій, спрямованих на порушення податкового законодавства.
Слід зауважити, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них роботи та послуги, незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Такий висновок узгоджується із позицією колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові по справі №К/9901/1349/17.
Контролюючим органом всупереч вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента позивача трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів купівлі - продажу, виконання робіт, укладених позивачем з контрагентами, як не було надано і доказів про наявність фактів, які встановлені судами, однак не враховані під час прийняття рішень, та свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними.
Враховуючи, що зазначені господарські операції з контрагентами ТОВ «Транс Таєрс», ПП «Агролайн» здійснено позивачем з метою подальшого їх використання в оподаткованих операціях у межах своєї господарської діяльності, спричинили реальну зміну його майнового стану, а також наявні в матеріалах справи документи бухгалтерського та податкового обліку є достатніми, належними та допустимими доказами для підтвердження реальності здійснення господарських операції з вказаними контрагентами, суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись ст.ст. 139, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук