Справа № 640/20171/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головань О.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

23 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про:

- визнання бездіяльності відповідача щодо невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (далі Постанова №889) у частині не визначення граничного розміру щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України з 01.04.2014 та з 01.07.2014;

- зобов`язання відповідача за період з 01.04.2014 по 31.01.2018 здійснити донарахування та виплату недоотриманої частини грошового забезпечення ОСОБА_1 з застосуванням розмірів додаткової грошової винагороди з 01.04.2014 80% місячного грошового забезпечення, а з 01.07.2014 місячного грошового забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідач протиправно нараховував позивачу додаткову грошової винагороду з 01.04.2014 у меншому розмірі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 1994 по 31.01.2018.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №940 від 21.12.2017 ОСОБА_1 , заступника начальника юридичної служби Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України звільнено в запас з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту на підставі пункту "а" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 31.01.2018 №25 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу.

Під час проходження військової служби до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась щомісячна грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення відповідно до Постанови №889.

ОСОБА_1 02.09.2019 подав заяву до Міністерства оборони України, у якій зазначив про незгоду з визначеним розміром щомісячної грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, оскільки це не узгоджується з підпунктом 2 пункту 1 Постанови №889 та ч. 2 п. 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

На думку заявника, саме розміри щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені у пп. 2 п. 1 постанови №889, а це з 01.01.2014 - розмір, що не перевищує 80% місячного грошового забезпечення, та з 01.07.2014 - розмір, що не перевищує місячне грошове забезпечення, повинно було застосовувати Міністерство оборони України при нарахуванні грошового забезпечення, а не розмір 60%, визначених у Інструкціях №529 та №550.

Заявник просив за період з 01.04.2014 по 31.01.2018 здійснити донарахування та виплату недоотриманої частини грошового забезпечення з застосуванням розмірів додаткової грошової винагороди з 01.04.2014 року 80% місячного грошового забезпечення, а з 01.07.2014 місячного грошового забезпечення, а також нарахувати та виплатити компенсацію частини відходів.

Листом від 02.10.2019 за №248/3/8/512 заявника повідомлено про те, що постановою №889 визначено максимальні розміри щомісячної грошової додаткової винагороди, у розмірі, що не перевищують встановлені нею відсоткові значення, а п. 2 Постанови №889 граничні розміри щомісячної додаткової грошової винагороди, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Рішення про розміри надбавок, премій, винагород, матеріальної допомоги приймалися Міністерством оборони України щороку, виходячи з наявного ресурсу на виплату згідно з Інструкцією №595, в межах максимального відсоткового значення розміру грошового забезпечення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про відсутність підстав вважати допущення відповідачем порушень під час виконання вимог Постанови №889 у частині визначення граничного розміру щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України з 01.04.2014 та з 01.07.2014.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині мотивів про дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, то колегія суддів оскаржуване рішення в цій частині не перевіряє, з огляду на що відхиляються відповідні доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Предметом спору у даній справі є бездіяльність відповідача щодо невизначення граничного розміру щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України з 01.04.2014 та з 01.07.2014. У зв`язку із чим, позивач вважає, що має право на отримання такої винагороди з 01.04.2014 у розмірі 80% місячного грошового забезпечення, а з 01.07.2014 у розмірі місячного грошового забезпечення, проте відповідачем виплачувалася у цей період винагорода у розмірі 60% місячного грошового забезпечення. На переконання позивача, розмір виплаченої йому винагороди не відповідає розміру, встановленому

Відтак, для правильного вирішення спору слід встановити, чи були у відповідача правові підстави здійснювати виплату позивачу щомісячної додаткової винагороди у розмірі 80% місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 9 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Підпунктом 2 пункту 1 Постанови №889 установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

Граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення (пункт 2 Постанови №889).

Порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України, щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період визначали Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 05.12.2012 № 825; далі Інструкція №595) та Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 №550 (далі Інструкція №550).

Підпунктом 2.2 пункту 2, пунктами 9, 10 Інструкції №595 виплата винагороди здійснюється в таких розмірах на місяць військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 2.1 цього пункту): з 01 квітня 2013 року - до 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 вересня 2013 року - до 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 січня 2014 року - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди за: порушення статутних правил несення служби; особисті незадовільні показники командирської, бойової та мобілізаційної підготовки; уживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) у службовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння); порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до поломок військової (спеціальної) техніки й озброєння, пошкодження майна, інших матеріальних збитків, а також завдали шкоди здоров`ю військовослужбовців або інших осіб;

Військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини.

Аналогічні положення закріплені також і Інструкцією №550, підпунктом 2 пункту 2 якої встановлено, що виплата винагороди здійснюється в таких розмірах на місяць військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Отже, виплата щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України передбачена Постановою №889, якою окрім іншого визначено максимальний її розмір у відсотках від місячного грошового забезпечення. Наведеним нормативним актом Уряд також делегував Міністерству оборони України повноваження визначення граничних розмірів винагороди.

На виконання Постанови №889 у спірний період були прийняті та діяли Інструкція №595 та Інструкція №550, якими Міністерство оборони України визначило граничний розмір щомісячної додаткової грошової винагороди у 60% місячного грошового забезпечення.

Відтак, у спірних правовідносинах, питання встановлення граничного розміру щомісячної додаткової грошової винагороди у межах граничного розміру такої винагороди, визначеного Постановою №889, належить до дискреційних нормотворчих повноважень Міністерства оборони України, які реалізуються з урахуванням затвердженого фонду грошового забезпечення та за погодженням з відповідними центральними органами виконавчої влади.

Норми чинного законодавства не передбачають обов`язку Міністерства оборони України встановлювати граничний розмір щомісячної додаткової грошової винагороди у тому самому розмірі, який був встановлений Кабінетом Міністрів України. Навпаки, положення пункту 2 Постанови №889 наділяють Міністерство оборони України самостійно визначати граничний розмір такої допомоги, не виходячи при цьому за встановлені Урядом межі.

Беручи до уваги, що відповідні Інструкції №595, №550 були чинними у спірний період та незаконними не визнавались, оскільки граничний розмір щомісячної додаткової грошової винагороди у 60% місячного грошового забезпечення у цих інструкціях визначений відповідачем у межах граничного розміру щомісячної додаткової грошової винагороди у 80% місячного грошового забезпечення, що встановлений Постановою №889, то колегія суддів не вбачає бездіяльності Міністерства оборони України в частині недотримання Постанови №889 та невиплати позивачу спірної винагороди у розмірі саме 80% місячного грошового забезпечення.

Як стверджує позивач, спірна винагорода з 01.04.2014 виплачувалась йому у розмірі 60% місячного грошового забезпечення. Наведені обставини не є спірними у даній справі, не заперечуються сторонами, а тому питання їх достовірності колегія суддів не перевіряє.

Наведене свідчить, що позивачу було виплачено винагороду у максимально можливому згідно пункту 2.2 Інструкцій №595, №550, пункту 2 Постанови №889 розмірі. А тому, у відповідача були відсутні підстави для встановлення та виплати позивачу цієї винагороди у більшому розмірі, зокрема 80% місячного грошового забезпечення.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що встановлення та виплата позивачу під час проходження військової служби щомісячної грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення у спірний період відповідали Постанові №889, а потенційне збільшення її розміру до 80% місячного грошового забезпечення та до розміру, що не перевищує місячне грошове забезпечення, могло як мати місце, так і ні, тобто відносилось до дискреційних повноважень відповідача, які не можуть бути предметом судового розгляду.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя А.Ю. Коротких