Справа № 480/8915/20
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2021 року Справа №480/8915/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соп`яненка О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що після звільнення зі служби відповідач безпідставно не виплатив їй грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно. На підставі ст. 117 КЗпП у зв`язку з порушенням строків виплати належних при звільненні сум також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати їй грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за не отримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 70 461 грн. 41 коп.; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за всі календарні дні за період з 01.04.2020 по день ухвалення судового рішення у даній справі із розрахунку 314, 72 грн. за один календарний день.
Відповідач позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що військова частина НОМЕР_1 є бюджетною організацією та розпорядником коштів 3-го рівня, яка фінансується з державного бюджету України та діє в межах отриманих бюджетних призначень і фінансування, отриманих через розпорядника бюджетних коштів Головне управління Національної гвардії України.
Станом на час звільнення позивачки зі служби в/ч НОМЕР_1 не мала належних бюджетних призначень на закупівлю речового майна. Також, відповідач зазначає, що 29.12.2020 позивачці виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, що підтверджується витягом з розрахункової відомості № 5 (а.с.37). Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначає, що компенсація за неотримане речове майно не входить до видів грошового забезпечення військовослужбовців, такий вид компенсації передбачений лише Кодексом законів про працю України, норми якого не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки є загальними та можуть бути застосовані лише у випадку відсутності регулювання правовідносин нормами спеціального законодавства. У зв`язку з цим позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є необґрунтованими. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства і в межах наданих повноважень. Просив у задоволенні позову відмовити, а у разі прийняття рішення про стягнення середнього заробітку застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір відшкодування.
Позивачкою було подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідачем, 31.12.2020 було перераховано на її користь 58 817, 36 грн. Щодо перерахування зазначених коштів їй не було направлено ніякого листа чи роз`яснення. Стверджує, що якщо ці кошти були нараховані в рахунок компенсації за неотримане речове майно, то вказана сума є нижчою ніж нараховано, а тому виплачена сума не в повному обсязі. Просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Представником відповідача подано до суду додаткові пояснення по справі де зазначено, що позивачці виплачено грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно саме в сумі 59 713, 06 грн. з урахуванням суми податків і зборів, а саме військового збору (1,5%) в сумі 895, 70 грн. та ПДФО (18%) в сумі 10 748, 35 грн. та просить при ухваленні рішення про стягнення середнього заробітку застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір відшкодування.
Вивчивши матеріали справи й оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
При звільненні з військової служби компенсація вартості неотриманого речового майна позивачу не була виплачена. Однак, матеріалами справи підтверджується, а саме витягом з розрахункової відомості № 5 (а.с.37) та роздруківкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК", що військова частина НОМЕР_1 , 31.12.2020 року виплатила ОСОБА_1 58 817,36 грн. (зв. бік а.с.40).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі по тексту - Закон України № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За приписами статті 9 Закону України № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 1 ст. 9 Закону України № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Суд зазначає, що відповідно до п. 1 та п. 8 Розділу І Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 № 232 (далі по тексту - Інструкція №232) визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці). Військовослужбовцям речове майно особистого користування та інвентарне майно видається за встановленими нормами і порядком, визначеними цією Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 Розділу ІІІ Інструкції №232 офіцери, прапорщики, мічмани набувають права на отримання речового майна за встановленими нормами одночасно з присвоєнням їм першого офіцерського звання чи військового звання прапорщик або мічман. Наступна видача предметів речового майна вказаним категоріям військовослужбовців проводиться після закінчення встановлених строків носіння раніше отриманих речей.
Приписами пункту 4 Розділу ІІІ Інструкції №232 визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008 (далі по тексту - Положення) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Згідно з абз. 3 п. 242 Положення, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, суд вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
З наведених норм вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. При цьому військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Однак, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснила виплату позивачці компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні в сумі 58 817, 36 (з відрахуванням сум військового збору 1,5% (895, 70 грн.) та ПДФО 18% (10 748, 35 грн.). Тобто відповідач провів розрахунок 31.12.2020 року.
З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є протиправною, однак стягненню не підлягає, оскільки розрахунок з позивачем було проведено.
Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд зазначає наступне. З наведених нижче норм вбачається, що виплата грошової компенсації повинна бути повністю проведена на день звільнення військовослужбовця з військової служби. З матеріалів справи вбачається, що позивачка виключена зі списків особового складу військової частини з 01.04.2020. При цьому при звільненні відповідач безпідставно не виплатив позивачці компенсацію вартості речового майна. Всупереч положень щодо обов`язкового грошового, продовольчого та речового забезпечення, компенсація позивачу не отриманого речового майна виплачена не була, але після звернення до суду з відповідною позовною заявою, розрахунок було проведено.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що дія Кодексу законів про працю України не поширюється на військовослужбовців, оскільки вони проходять службу і їх правовий, соціальний статус регулюється спеціальним законодавством. Ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних правовідносин.
Безпідставними є доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку з тим, що компенсація вартості речового майна не входить до складу грошового забезпечення. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за порушення строків виплати усіх належних при звільненні сум, а не лише грошового забезпечення чи заробітної плати, як зазначає відповідач.
Разом з тим, позивачка просить нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.04.2020 по день ухвалення рішення.
Суд зазначає, що 31.12.2020 відповідач виплатив всю суму компенсації за неотримане речове майно, а тому вимога про нарахування та виплату середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні має бути проведений саме за вказаний період.
Тому, при вирішенні питання про розмір стягнення середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації за неотримане речове майно, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, розмір майнових втрат позивача спричинених невиплатою йому суми компенсації.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.
Для обчислення середнього заробітку з 02.04.2020 - виплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні необхідно застосовувати показник 314, 72 грн. в день.
Як вбачається з копії наказу № 66 від 31.03.2020, позивачку виключено зі списків особового складу 01.04.2020.
Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 02.04.2020.
29 днів (квітень) +31 день (травень) + 30 днів (червень) + 31 день (липень)+31 день (серпень) + 30 днів (вересень) + 31 день (жовтень) + 30 днів (листопад) + 31 день (грудень) = 274 дні.
Разом з тим, як вбачається з довідки про фактичний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні позивачці було виплачено грошове забезпечення з 01 по 31 березня 2020 року в розмірі - 7 302,71 грн.; премія за попередній місяць (відпрацьований лютий) в розмірі - 4356,00 грн.; допомога для оздоровлення за 2020 рік в сумі 11 403 грн.; премія за період з 01 по 31 березня 2020 в розмірі 165 відсотків посадового окладу в сумі - 4356 грн.; грошова компенсація за невикористані 60 календарних днів додаткової відпустки працівнику що має дітей до 18 років за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки в сумі 23 292; одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 145575 грн.
Тобто сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення позивачці є більшою, ніж несвоєчасно виплачені суми.
Таким чином, в даному випадку, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивачки, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що в/ч НОМЕР_1 є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.
На підставі ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., сплачений при зверненні до суду.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо своєчасного розрахунку при звільненні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
У задоволенні інших вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) 840,80 грн в рахунок відшкодування судового збору.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Соп`яненко