Справа № 520/1678/21
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 р. № 520/1678/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Єгупенка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Чайкіної Н.Е.,

за участю:

представника позивача Білоголовської Л.А.,

представника відповідача Гаєвської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов Фермерського господарства «Кубань» (Харківська область, Барвінківський район, с. Іванівка, вул. Хачатурова, 10, кв. 2) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (м. Харків, вул. Пушкінська, 46) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство «Кубань» звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним адміністративним позовом, в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 19.10.2020 №0.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи адміністративного позову, суд дійшов наступного.

Судовим розглядом встановлено, що Головним управлінням ДПС у харківській області, на підставі наказу від 14.09.2020 №3088, було проведено фактичну перевірку господарського суб`єкту, у якому здійснює діяльність Фермерське господарство «Кубань», розташоване за адресою: с. Іванівка, Барвінківський район, Харківська область (юр. адреса: вул. Хачатурова, 10, кв. (офіс) 2, с. Іванівка Барвінківського району Харківської області з 15.09.2020, за період діяльності з 01.04.2020 по дату завершення перевірки, у частині обліку, ліцензування, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних та тютюнових виробів, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

За результатами проведеної перевірки Головним управлінням ДПС у Харківській області складено акт, згідно висновків якого встановлено порушення ст.15 ЗУ "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовується в електронних сигаретах, та пального».

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом 19.10.2020 при йнято податкове повідомлення рішення №0, яким позивачу застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 500000 грн. за порушення ч.ч.1, 8 ст.15 ЗУ від 19.12.1995 №481/95-ВР.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми чинного законодавства.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначено Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" № 481/95-ВР (далі - Закон №481).

Згідно зі ст.15 Закону №481 встановлено річну плату за ліцензії на право зберігання пального у розмірі 780 гривень.

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального.

Стаття 17 Закону №481 визначає, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.

Судом встановлено з наявних в матеріалах справи доказів, що Фермерське господарство «Кубань» є сільськогосподарським товаровиробником та платником єдиного податку 4 групи. Позивач орендує земельні ділянки, загальною площею 128,1305 га, які обробляє власною технікою.

Позивач в адміністративному позові зазначає, що з метою проведення весняно-польових, подальших сільськогосподарських робіт та економії коштів ФГ «Кубань» прийняло рішення придбати дизельне пальне у ТОВ «Агро-Альянс».

ФГ «Кубань» зареєстровано за адресою: вул. Хачатурова, 10, кв. 2, с. Іванівка Барвінківського району Харківської області. Як вказує позивач, у зв`язку із введенням карантину було припинено автобусне сполучення між населеними пунктами та введено інші обмеження щодо пересування громадян. З 17.03.2020 по 12.05.2020 у ФГ «Кубань» було зупинено виконання робіт та введено вимушений простій, у зв`язку з чим господарство не мало можливості сплатити за ліцензію, підготувати пакет документів для отримання ліцензії на зберігання пального та подати до органів ДПС заяву на отримання ліцензії зі всіма необхідними документами до 12.05.2020.

Пакет документів для отримання ліцензії на зберігання пального було підготовлено позивачем та направлено на адресу Головного управління ДПС у Харківській області 28.05.2020, після чого 19.06.2020 ФГ «Кубань» видано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) реєстраційний номер 2001479 терміном дії з 20.06.2020 по 26.06.2025.

Перевіркою встановлено, що позивач 13.05.2020 отримав пальне від постачальника ТОВ «Агро-Альянс», що підтверджується акцизною наладнаю, яка відображена в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, копія якої наявна в матеріалах справи, в якій, зокрема зазначено дані відвантаження продукції на адресу місця зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання не платник акцизного податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

У акцизній накладній форми «П» від 13.05.2020 №43 пунктом розвантаження пального вказану адресу: с. Іванівка, Барвінківський район, Харківська область та зазначено об`єм нафтопродуктів 10221,18 літрів.

Відвантаження продукції підтверджується видатковою накладною від 13.05.2020 №12, доставка продукції підтверджується транспортною накладною від 13.05.2020.

Проте, станом на 13.05.2020 у ФГ «Кубань» була відсутня ліцензія на зберігання пального, тоді як позивач не належить до переліку осіб, які мають право на зберігання пального без отримання ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової потреби), реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримано ФГ «Кубань» 19.06.2020 (термін дії з 20.06.2020 по 20.06.2025) про що не заперечує і позивач.

Суд вважає обґрунтованими посилання відповідача на відсутність у позивача будь-яких ліцензій на зберігання пального як на момент постачання пального, так і на момент фактичної перевірки.

Вищевикладене свідчить про недобросовісність позивача як платника податків, оскільки позивач мав би отримати ліцензію на зберігання пального, відтак до позивача має застосовуватись відповідальність, передбачена Законом №481.

При цьому суд зазначає, що перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність приписам ст.2 КАС України, суд вважає його обґрунтованим та правомірним.

Доказів, що свідчать про протилежне, до суду не надано.

Щодо посилання позивача на порушення, допущені відповідачем при проведенні перевірки, зокрема неможливості встановлення підстав для проведення перевірки, отримання рішення за наслідками розгляду скарги ФГ «Кубань» з порушенням строку, передбаченого п.56.8 ст.56 ПК України, складення акту за наслідками проведеної перевірки, суд зазначає наступне.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.»

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, у разі якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його скасування, а так само визнання протиправними дій щодо проведення контрольного заходу після того як проведено контрольний захід не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу і визнання протиправними дій не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 у справі 520/8648/18.

Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року № 727, акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Проведення перевірки є лише процедурою встановлення обставин, які необхідні для контролю за правильністю нарахування і сплати податків та інших обов`язкових платежів. Акт перевірки, не може породжувати додаткові податкові обов`язки.

Натомість рішенням суб`єкта владних повноважень є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий в межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити, породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин та поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Акту перевірки не властиві вказані умови відповідності рішення суб`єкта владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 8, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Фермерського господарства «Кубань» (Харківська область, Барвінківський район, с. Іванівка, вул. Хачатурова, 10, кв. 2) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (м. Харків, вул. Пушкінська, 46) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.04.2021.

Суддя В.В. Єгупенко