Справа № 200/309/21-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2021-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 р. Справа№200/309/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І.С., за участі секретаря судового засідання Лисенко Н.В.,

представника позивача - Білогурова О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Слов`янської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди,

встановив:

11.01.2021 ОСОБА_1 , позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Слов`янської міської ради з вимогами (з урахуванням уточнень) про:

- визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 N625 "Про внесення змін до рішення виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними", та визнання незаконним "Порядок виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними", затверджений рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 № 625 "Про внесення змін до рішення виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними";

- стягнення з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на користь ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 коп.

При цьому, позивач просить стягнути з Виконавчого комітету Слов`янської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп. та зобов`язати виконавчий комітет Слов`янської міської ради в термін до п`яти днів підготувати та надати суду звіт про виконання судового рішення.

11.01.2021 одночасно з подачею позовної заяви позивачем заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2021 заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду.

13.01.2021 надійшло клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалами Донецького окружного адміністративного суду від 13.01.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановлено строк для подачі заяв по суті справи, витребувано докази, призначено підготовче засідання та відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

02.02.2021 на виконання вимог ухвали від 13.01.2021 відповідачем надано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

02.02.2021 відповідачем подано відзив на адміністративний позов та докази на підтвердження викладених в ньому доводів.

02.02.2021 відповідачем заявлено клопотання про долучення доказів у справі

02.02.2021 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення судового засідання.

02.02.2021 судом відкладено підготовче судове засідання у справі на 03.03.2021, про що належним чином повідомлено сторін у справі.

23.02.2021 представником позивача подано відповідь на відзив.

03.03.2021 до суду прибув представник позивача та представник відповідача. Під час встановлення осіб, що прибули до суду та перевірки їх повноважень, судом встановлено, що Тищенко О.С. не надав належних доказів на підтвердження його повноважень як представника відповідача.

Протокольною ухвалою від 03.03.2021 не допущено представника Тищенко О.С. до участі в судовому засіданні.

03.03.2021 під час підготовчого провадження, представник позивача заявив клопотання про допит в якості свідка заступника директора приватного підприємства «Будівельна проектно-експертна компанія» ОСОБА_3 .

03.03.2021 в підготовчому засіданні представник позивача подав заяву про зміну (збільшення) позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 03.03.2021 заяву про зміну (збільшення) позовних вимог, що подана під час підготовчого провадження 03.03.2021, повернуто представнику позивача без розгляду, у зв`язку з відсутністю доказів її направлення відповідачу по справі.

Судом відкладено підготовче судове засідання у справі на 01.04.2021, про що належним чином повідомлено сторін у справі.

05.03.2021 до суду надійшла заява представника позивача про зміну (збільшення) позовних вимог.

09.03.2021 представник позивача надав для долучення до матеріалів справи докази вручення заяви про зміну (збільшення) позовних вимог відповідачу.

22.03.2021 відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив.

31.03.2021 відповідачем надано відзив на заяву про зміну (збільшення) позовних вимог.

01.04.2021 представник відповідача Тищенко О. С. надав докази на підтвердження його повноважень представника відповідача. Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань долучено до матеріалів справи.

01.04.2021 представники позивача та відповідача приймали участь в підготовчому засіданні.

Протокольною ухвалою від 01.04.2021 прийнято до розгляду заяву від 05.03.2021 про зміну (збільшення) позовних вимог.

01.04.2021 судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідка, закрито підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд справи по суті. За згодою представників сторін суд розпочав розгляд справи по суті 01.04.2021.

Під час судового розгляду представники позивача та відповідача надали пояснення по справі. Судом досліджено докази.

01.04.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 15.04.2021, про що належним чином повідомлено сторін по справі.

15.04.2021 представник позивача приймав учать в розгляді справи.

15.04.2021 представник відповідача в судове засідання не прибув. Разом з тим, до початку судового засідання представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи. Заявлене клопотання представник відповідача обґрунтовує виникненням накладки у графіку розгляду справи за участю представника Тищенко О.С. Як вбачається з заявленого клопотання до нього не долучено жодних доказів на підтвердження вказаних обставин або повідомлення про намір їх подати до суду.

Протокольною ухвалою від 15.04.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Продовжено розгляд справи без участі представника відповідача.

Судом закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 15.04.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради йому надано паспорт прив`язки тимчасової споруди (торгівельний павільйон) для проведення підприємницької діяльності. В подальшому, 17.11.2020 позивач звернувся до Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради із заявою стосовно продовження строку дії паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, на яку позивач отримав відмову. Вказує, що 28.11.2020 позивачу стало відомо про безпідставне розміщення оголошення на сайті Слов`янської міської ради про примусовий демонтаж належної йому тимчасової споруди.

В подальшому адвокатом позивача був направлений адвокатський запит стосовно оскаржуваного Порядку, а саме щодо наявності в ньому ознак регуляторного акта. Позивач вважає, що діючим законодавством не передбачено повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування вирішувати питання щодо анулювання паспортів прив`язки тимчасових споруд, а також затверджувати порядки, положення чи будь-які інші документи, що регламентують проведення демонтажу встановлених споруд. Вказує, що об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду. Крім того, наголошено, що рішенням, що оскаржується у даній справі, суб`єктом владних повноважень завдано позивачеві моральних страждань, що виявилися у душевних, психологічних переживаннях, розладах здоров`я, в зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про безпідставність викладених в ній доводів. Відповідач зазначив, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій, організації озеленення, охорони земельних насаджень і водойм, створення місць відпочинку, а отже вважає, що у нього були наявні повноваження для прийняття спірних у справі рішень. Вказує, що розміщення тимчасової споруди самовільно, її використання та сам факт наявності тимчасової споруди без діючого паспорта прив`язки не передбачено вимогами чинного законодавства, а продовження паспорта прив`язки - це виключне право, а не обов`язок виконавчого органу місцевого самоврядування. Зазначає, що питання щодо благоустрою, в тому числі щодо здійснення демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд та порядку його проведення відноситься до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Зауважує, що посилання позивача на вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є безпідставними, оскільки зазначений Закон не розповсюджується на тимчасові споруди, адже тимчасові споруди не є об`єктами будівництва. Також вважає, що дії щодо направлення Інспекцією міської ради з благоустрою м. Слов`янська позивачу приписів про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди повністю узгоджується з пунктами 3.3, 4.1.1 Положення про Інспекцією міської ради з благоустрою м. Слов`янська, затвердженого рішенням Слов`янської міської ради від 29.07.2016 №23-ХІІІ-7.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив відповідача. Позивач вказує на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також посилається на відсутність у відповідача повноважень щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу встановлених споруд.

Крім того, позивач наголошує, що оскаржуваним рішенням йому завдано моральних, психологічних страждань, наслідком яких є вимога стягнути моральну шкоду.

Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що тлумачення, зазначені в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК-018-2000 стосуються об`єктів капітального будівництва. При цьому, наголошує, що строк дії паспорта прив`язки розміщення тимчасової споруди надано позивачу для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 закінчився 20.11.2020. Також зазначає, що відповідно до положень статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій нанесених пунктів, в той час як відповідно до правил статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій, організацій озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, з огляду на що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням та в межах чинного законодавства.

Також відповідачем подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, за змістом якої останній заперечив проти стягнення моральної шкоди.

Під час розгляду справи представник відповідача надав пояснення, аналогічні за змістом викладеним в заявах по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

12.12.2019 листом №35117-01-10 Слов`янська міська рада повідомила позивача про погодження розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 .

20.11.2019 Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради позивачу видано паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 терміном дії до 20.11.2020.

17.11.2020 Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради на заяву позивача від 17.11.2020 щодо продовження строку дії паспорта прив`язки розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 181, листом №08.04-04/420 надано відповідь про неможливість задоволення вказаної заяви до затвердження уточненої комплексної схеми тимчасових споруд.

Крім того, 19.11.2020 листом №01.01.12/1632 Слов`янська міська рада повідомила ФОП ОСОБА_1 про те, що дія наданого Управлінням містобудування та архітектури паспорта прив`язки розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 від 20.11.2019 за реєстраційним номером 181 закінчується 20.11.2020. Також повідомлено, що в разі розміщення цієї споруди за вказаною адресою з 20.11.2020 така споруда вважатиметься самовільно встановленою.

27.11.2020 Інспекцією міської ради з благоустрою м. Слов`янська винесено припис про демонтаж самовільно встановленої ФОП ОСОБА_1 тимчасової споруди №1742/23-09

В подальшому у грудні 2020 року на сайті Слов`янської міської ради опубліковано проект рішення «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 », відповідно до якого вирішено здійснити примусовий демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 , визначено склад робочої групи, доручено КП «Благоустрій» провести демонтаж тимчасової споруди, а позивачу - відшкодувати фактично понесені витрати підприємствам, які провели демонтаж та зберігання тимчасової споруди.

Підставою розробки вказаного проекту рішення виконкому слугував Порядок виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними, затверджений рішенням виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 №632 зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 №625.

Так, судом встановлено, що з метою забезпечення благоустрою міста, удосконалення правового регулювання відносин, які виникають у зв`язку з самовільним розміщенням тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м. Слов`янську, забезпечення захисту прав громадян та суб`єктів підприємницької діяльності у сфері благоустрою, керуючись Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності», Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим Наказом Мінрегіонбуду від 21.10.2011 №244 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за №1330/20068, Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов`янської міської ради, затвердженим рішенням Слов`янської міської ради від 02.03.2012 № 11-XXIV-6, Правилами благоустрою території Слов`янської міської ради, затвердженими рішенням Слов`янської міської ради від 27.02.2007 № 119-X-5, статті 40, статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконком міської ради рішенням від 12.04.2016 №632 затвердив Порядок виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними. Управлінню архітектури та містобудування міської ради (Пахомов) доручено оприлюднити дане рішення на офіційному веб-сайті Слов`янської міської ради.

Враховуючи рішення Слов`янської міської ради від 05.04.2017 № 8-XXII-7 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Слов`янської міської ради від 02.03.2012 №11-XXIV-6 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов`янської міської ради», від 23.05.2018 № 23-XLVI-7 «Про визнання рішення Слов`янської міської ради від 27.02.2007 № 119-Х-5 «Про затвердження Правила благоустрою території Слов`янської міської ради» таким, що втратило чинність», керуючись статтею 40, статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконком міської ради рішенням від 15.08.2019 №625 вніс зміни до Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 12.09.2016 № 632, виклавши його у новій редакції (далі - Порядок №625).

Пунктами 1.1 - 1.4 вказаного Порядку передбачено, що Порядок виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними (далі - Порядок) розроблено відповідно до Законів України "Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Мінрегіонбуду від 21.10.2011 №244 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за №1330/20068, Типових правил благоустрою території населеного пункту, затвердженим Наказом Мінрегіонбуду від 27.11.2017 №310 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.12.2017 за №1529/31397, та інших нормативно - правових актів. Цей Порядок розроблено з метою забезпечення благоустрою міста, удосконалення правового регулювання відносин, які виникають у зв`язку з самовільним розміщенням тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в м. Слов`янську, забезпечення захисту прав громадян та суб`єктів підприємницької діяльності у сфері благоустрою. Порядок визначає механізм виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними та є обов`язковим для виконання на території м. Слов`янська. Демонтажу підлягають самовільно встановлені ТС на території міста Слов`янська у разі: - відсутності паспорта прив`язки ТС, інших дозвільних документів; - анулювання паспорта прив`язки, закінчення терміну його дії; - невідповідності розташування та зовнішнього вигляду ТС паспорту прив`язки, будівельним нормам, стандартам і правилам. Для демонтажу ТС достатньо однієї із підстав передбаченої цим Порядком або чинним законодавством України.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятих відповідачем рішень позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі виданого 20.11.2019 Управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради паспорта прив`язки позивачем за адресою: вул. Центральна біля б. 39, м. Слов`янськ було розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Повноваження сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені також статтею 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" від 06.09.2005 №2807-IV (далі - Закон №2807-IV), відповідно до частини першої якої до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

Згідно з частиною другою вказаної статті до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 3) організація місць відпочинку для населення; 4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; 7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; 8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; 11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; 12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу "Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку"; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 59 наведеного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Згідно частини дванадцятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 №1160-IV (далі - Закон №1160-IV), який визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, визначено, що регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти.

До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти; розробник проекту регуляторного акта - регуляторний орган або інший орган, установа, організація, особа чи група осіб, що уповноважені розроблювати або організовувати, спрямовувати та координувати діяльність з розроблення проекту регуляторного акта.

Статтею 4 наведеного Закону передбачено, що принципами державної регуляторної політики є: доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми; адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив; ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави; збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави; передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності; прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про те, що законодавством України не передбачено повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу встановлених споруд.

Таким чином, спірні у справі рішення відповідача не узгоджується з принципами державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, визначеними Законом №1160-IV.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.10.2019 у справі №705/6569/16-а.

Крім того, аналогічні висновки викладені в листі Державної регуляторної служби України від 05.01.2021 вих.№Б-259/4, в якому вказано, що рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 12.09.2016 №632 та від 15.08.2019 №625 не відповідають вимогам чинного законодавства у зв`язку з тим, що чинним законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо ухвалення процедури, що регламентує проведення демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд (зокрема, шляхом затвердження порядків, положень тощо).

Відповідач обґрунтовано зауважує про заборону самовільного розміщення тимчасових споруд без діючого паспорта прив`язки, проте суд звертає увагу останнього, що предметом розгляду цієї адміністративної справи є правомірність прийняття виконавчим комітетом Слов`янської міської ради рішень щодо затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними, а отже обставина правомірності розміщення позивачем тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 судом в межах розгляду цієї адміністративної справи не досліджується.

В свою чергу, суд зазначає, що наявність законодавчої заборони самовільного розміщення тимчасових споруд без діючого паспорта прив`язки не наділяє виконавчий орган місцевого самоврядування додатковими повноваженнями щодо затвердження певних регуляторних актів з цього питання.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині оскарження рішень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги стягнути з виконавчого комітету Слов`янської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень, суд зазначає наступне.

Позивач обґрунтовує заявлену вимогу тим, що оскаржуваними рішеннями йому завдано моральних, психологічних страждань, наслідком яких є вимога стягнути моральну шкоду. При цьому, в обґрунтування та підтвердження зазначених обставин позивач наводить виключно положення законодавства та судової практики щодо спричинення, наслідків та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої статті 23 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019 у справі № 295/443/17, від 08.05.2019 у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Відтак, суд звертає увагу, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язковою умовою для присудження стягнення моральної шкоди є надання позивачем доказів перенесених ним моральних переживань.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Як встановлено судом, позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування наявності в нього моральних переживань та розміру нанесеної йому шкоди, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Вказаного висновку суд дійшов, враховуючи практику Європейського суду з прав людини,зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29)

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Так, в порядку частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо.

Стосовно представника позивача про стягнення з відповідача судових витрат щодо сплати судового збору за подання даної позовної заяви в розмірі 2270,00 грн., суд враховує, що позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 2270,00 гривень, відповідно до квитанції від 11.01.2021.

Відтак, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 2270,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4 укладено договір б/н від 20.11.2020 про надання правової допомоги та договір б/н від 11.01.2021 про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 3.1 договору розмір гонорару, який клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою.

Відповідно до пункту 2 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги б/н від 20.11.2020, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в Договорі у розмірі 30000,00 грн. При цьому, встановлено, що ОСОБА_4 сплатила 15000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги б/н від 11.01.2021, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в Договорі у розмірі 30000,00 грн. При цьому, встановлено, що ОСОБА_4 сплатила 15000,00 грн.

Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом згідно договору б/н від 20.11.2020 та б/н від 11.01.2021 містить перелік видів правової допомоги та дати їх здійснення. Зазначений перелік не містить визначення окремої вартості за кожен вид правової допомоги.

Наводячи усні пояснення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду справи представник позивача наголошував, що згідно останніх правових позицій Верховного Суду, у нього відсутній обов`язок надати суду інші докази сплати за правничу допомогу, ніж долучено до матеріалів справи. При цьому, зазначив, що в порядку Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Заперечуючи проти розміру заявленого до стягнення розміру правничої допомоги, представник відповідача зазначив, що нормами КАС України не передбачено форму, в якій подається клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, зазначає, що витрати є неспівмірними зі складністю справи та предметом спору. Зауважує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне.

По-перше, як повідомлено під час розгляду справи та не є спірним питанням, що позивач та його представник є подружжям. Разом з тим, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI, який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, не містить застереження щодо права на представництво одним з подружжя іншого.

По-вдруге, представник позивача в судових засіданнях наголошував про відсутність обов`язку подавати інші докази на підтвердження надання та оплати послуг на правову допомогу.

Суд враховує, що згідно детального опису робіт, виконаних адвокатом згідно Договору, останній надав таку правову допомогу: усні та письмові консультації, підготовка процесуальних документів: позовна заява та додатки до неї, відповідь на відзив, заява про забезпечення позову, заява про виклик свідка, підготовка та відправлення адвокатського запиту, підготовка та відправлення інформаційного запиту (запит на публічну інформацію), заява про зміну позовних вимог, приймав участь в судових засіданнях.

Водночас, частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм випливає, що судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, які є документально підтвердженими.

Відтак, суд вважає необхідним керуватись пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України , згідно норм якого витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/19.

В свою чергу, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, кількості витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18) та від 10.12.2019 (справа № 10.12.2019).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 N 3477-IV, суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Так, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Проте, відповідно пункту 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункту 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункту 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

В той же час, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладені обставини та докази, що їх підтверджують, враховуючи наведені положення законодавства, суд вбачає, що визначена позивачем та його адвокатом сума витрат на професійну правничу допомогу в межах справи, що розглядається, не є обґрунтованою та співмірною із заявленим предметом спору.

З урахуванням викладеного, враховуючи обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін, суд дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Слов`янської міської ради (місце знаходження: пл. Соборна, буд. 2, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122, ) про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 12.09.2016 №632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 N625 "Про внесення змін до рішення виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 № 632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 12.09.2016 №632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними" із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 №625 "Про внесення змін до рішення виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 №632 "Про затвердження Порядку виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними".

Визнати протиправним Порядок виявлення, демонтажу, обліку, зберігання самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Слов`янська та подальшого розпорядження ними, затверджений рішенням виконкому Слов`янської міської ради від 12.09.2016 №632 зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 15.08.2018 №625.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Слов`янської міської ради на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривні 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Слов`янської міської ради на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 15.04.2021.

Повний текст рішення виготовлено 26.04.2021.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна