Справа № 120/7592/20-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/7592/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало Павло Ігорович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

26 квітня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій та бездіяльності протиправними, скасування наказу, поновлення на військовій службі, стягнення грошового забезпечення та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій та бездіяльності протиправними, скасування наказу, поновлення на військовій службі, стягнення грошового забезпечення та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року позовну заяву позивача повернуто на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо звільнення позивача з військової служби, скасувати наказ № 345 від 24.12.2017 про звільнення позивача з військової служби, зобов`язати відповідача поновити позивача на військовій службі та звільнити з військової служби у відповідності до діючих норм чинного законодавства України, а також нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням обов`язкових податків і зборів;

2) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні основної, додаткової відпустки як учаснику бойових дій та всіх інших передбачених контрактом та діючим законодавством України виплат (грошове забезпечення, матеріальну, грошову допомогу, премії, надбавки, винагороди, компенсації відпусток, інші соціальні виплати) з урахуванням індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням обов`язкових податків і зборів, грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної, додаткової відпустки як учаснику бойових дій та всіх інших передбачених контрактом та діючим законодавством України виплат (грошове забезпечення, матеріальну, грошову допомогу, премії, надбавки, винагороди, компенсації відпусток, інші соціальні виплати) з урахуванням індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

3) стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 700000,00 грн., завданої вищезазначеними незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю.

На виконання ухвали суду від 14.12.2020 про залишення позовної заяви без руху, позивачем подано до суду першої інстанції адміністративний позов в уточненій редакції та заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Суд дійшов висновку, що у такий спосіб позивач усунув недоліки позовної заяви, про які було зазначено у пункті 2 ухвали від 14.12.2020 про залишення позовної заяви без руху, а саме щодо приведення позовної заяви у відповідність до вимог ч. 1, п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України у вищевказаній частині позовних вимог.

Водночас, надаючи оцінку заяві позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд першої інстанції, з огляду на те, що позивач подав позов після закінчення строку, встановленого законом, не навів поважних причин його пропуску та не надав доказів на їх підтвердження, повернув позовну заяву на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Відповідно до частин першої-третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. <...>

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою цієї ж статті обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, заявив вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо його звільнення з військової служби, про скасування наказу відповідача за № 345 від 24.12.2017 про звільнення позивача з військової служби у відповідності до пп. "б" п. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (на підставі висновку ВЛК) та зобов`язання відповідача поновити позивача на військовій службі з виплатою середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції встановлено, що з наказом № 345 від 24.12.2017 позивач ознайомився у день звільнення, що підтверджується самим наказом, обхідним листом у зв`язку із звільненням позивача з військової служби, приписом військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2017 №2017/28/4013 про обов`язок позивача у строк до 28.12.2017 прибути до Печерського РВК м. Києва для зарахування на військовий облік, заявою позивача від 28.12.2017 про незгоду з підставами звільнення з військової служби, адресованою Військовому прокурору Вінницького гарнізону, заявами позивача від 24.01.2018 про отримання довідки про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, про виплату грошової компенсації за недоотримане за час військової служби речове майно.

Проте, з позовом щодо оскарження вищевказаного наказу та поновлення на військовій службі позивач звернувся до суду лише 04.12.2020, тобто з істотним порушенням встановленого законом місячного строку звернення до адміністративного суду (майже через три роки після звільнення).

Звертаючись до суду з заявою про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, позивач обґрунтовується цей пропуск тим, що період після звільнення з військової служби і по дату звернення з цим позовом до суду був для позивача критичним з огляду на ряд обставин. Так, позивач зазначає, що він неодноразово перебував у закладах охорони здоров`я на лікуванні та отримав 3 групу інвалідності внаслідок війни, а внаслідок позбавлення права на працю та порушення нормальних життєвих зв`язків через незаконне звільнення з роботи стало неможливим продовження активного громадського життя, утримання сім`ї, піклування про близьких та рідних, оплату лікування сина. Також позивач просить врахувати постійні моральні переживання у зв`язку з незаконним звільненням з військової служби, принизливе ставленням з боку керівництва військової частини (недопуски на територію для вирішення питання щодо звільнення, відмова реєструвати та надавати відповіді на звернення тощо), ушкодження здоров`я, хвилювання, стрес, загострення хвороб.

Крім того, позивач зазначає, що неодноразово звертався до різних органів та посадових осіб для вирішення питання щодо його незаконного звільнення з військової служби та притягнення винних до відповідальності, але безрезультатно. Водночас скрутне матеріальне становище не давало можливості звернутися до адвоката за отриманням правової допомоги. Однак, щойно позивач дізнався про існування безкоштовної правничої допомоги, то одразу звернувся до відповідного центру та йому було призначено адвоката у вересні 2020 року. Надалі адвокат витребовував у відповідача необхідні документи з особової справи позивача і лише після отримання відповіді на адвокатський запит у середині листопада 2020 року, позивач дізнався про порушення своїх прав.

Однак, як вірно зауважив суд першої інстанції, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Оцінюючи наведені позивачем причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Водночас, як звернув увагу Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанову від 10.09.2020 року у справі №806/2321/16, поважність таких причин повинен доводити саме заявник.

Матеріали позовної заяви підтверджують, що про порушення своїх прав позивач дізнався наприкінці грудня 2017 року, тобто з моменту звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Натомість з відповідним позовом до суду звернувся лише на початку грудня 2020 року, що свідчить про істотність пропуску позивачем місячного строку звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у справах цієї категорії.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що наведені позивачем причин пропуску строку звернення до суду, на думку суду, не можуть визнаватися такими, що об`єктивно та незалежно від волі позивача завадили йому вчасно звернутися до суду з позовом про поновлення на публічній службі.

Також необхідно врахувати, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що позивачем не наведено доказів, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Водночас, посилання апелянта в апеляційній скарзі на практику Європейського Суду з прав людини щодо вмотивованості судового рішення та існуючий науковий підхід до його обгрунтованості, жодним чином не доводить, в чому саме оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі є невмотивованим та не відповідає вимогам КАС України.

Так, відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На переконання колегія суддів, зазначеним вимогам закону ухвала Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.