Справа № 380/10158/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Львів справа № 380/10158/20

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання протиправними та скасування вимоги та наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Департаменту містобудування Львівської міської ради, в якому, із урахуванням заяви про зміну предмета позову від 17 грудня 2020 року, просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Департаменту містобудування Львівської міської ради №23/Р-1-1996 від 13 жовтня 2020 року про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок) на зовнішній поверхні будинку за адресою: м. Львів, вул. Рубчака,5;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради №262 від 04.11.2020 року про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вивіска нею встановлена у відповідності із п. 8 Положення про вимоги до робочого місця (контори) приватного нотаріуса та здійснення контролю за організацією нотаріальної діяльності, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.03.2011 № 888/5. Будь-які вимоги про демонтаж вивісок, які розміщені відповідно до вимог чинного законодавства є перешкоджанням у здійсненні нотаріусом професійної діяльності і прямим порушенням законодавства України.

Також зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року, яке набрало законної сили та є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України відповідно до ст. 14 КАС України, встановлено, що вивіска за адресою робочого місця приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 встановлена у відповідності до вимог чинного законодавства.

Вказує, що норм Закону України «Про рекламу» та позиції Верховного Суду, яка викладена в Постанові від 04 вересня 2019 року у справі №1340/4421/18, інформаційна вивіска, яка розміщена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 не належать до реклами.

З огляду на наведене, вважає, що вимога Департаменту містобудування Львівської міської ради про демонтаж самовільно встановленої малої архітектурної форми (вивіски) на зовнішній поверхні будинку за адресою: АДРЕСА_1 та наказ про демонтаж є протиправними та підлягають скасуванню.

У відповіді на відзив від 05 лютого 2021 року та додаткових поясненнях від 25 лютого 2021 року представник позивача додатково зазначив, що у позивача відсутній обов`язок щодо узгодження паспорта малої архітектурної форми відповідно до Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити.

Представник відповідача заперечив щодо позову з підстав, що викладені у відзиві від 28.12.2020 року, в якому зазначає, що вивіска позивачкою встановлена самовільно, з порушенням Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові, який затверджений рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1025 від 11.11.2016.

Крім цього зазначив, що Положення про вимоги до робочого місця (контори) приватного нотаріуса та здійснення контролю за організацією нотаріальної діяльності закріплює обов`язок встановити інформаційну вивіску, яка ідентифікує робоче місце нотаріуса та визначає, яку інформацію має містити така вивіска, однак воно не звільняє нотаріуса від обов`язку дотриматись порядку (процедури) розміщення вивіски, встановленого органом місцевого самоврядування на території того населеного пункту, де розміщена нотаріальна контора і де здійснює свою професійну діяльність нотаріус.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, ухвалою судді від 17 листопада 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку загального позовного провадження. У залученні Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача відмовлено.

Ухвалою суду від 13 січня 2021 року в задоволенні заяви представника позивача від 18 грудня 2020 року про забезпечення позову відмовлено.

В судовому засіданні 28.01.2020 року ухвалою суду, що занесена в протокол судового засідання судом продовжено строк підготовчого судового засідання на 30 днів в порядку ч.4 ст. 173 КАС України.

В судовому засіданні 25.02.2021 року ухвалою суду, що занесена в протокол судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача щодо залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління», закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався, за клопотаннями учасників справи, в тому числі у зв`язку із запровадженням на території України карантину з метою не поширення COVID-19.

19 квітня 2021 року представником позивача подано клопотання про розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 205 КАС України, із урахуванням епідеміологічної ситуації, оскільки немає перешкод для розгляду справи, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

Також, 18.03.2021 року В.о. директора КП «Адміністративно-технічне управління» подано клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління». Оскільки розгляд справи здійснюється в письмовому провадженні, з приводу даного клопотання суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Таким чином, ч. 2 ст. 49 КАС України визначено дві обов`язкові складові: 1) строк під час якого може бути залучена третя особа під час розгляду адміністративної справи, а саме треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання та 2) наявність підстави - у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

Аналізуючи наведені положення КАС України, суд зазначає, що дане клопотання подано після закриття підготовчого засідання та призначення розгляду справи по суті (25.02.2021 року), доказів поважності неможливості подачі клопотання в строк передбачений КАС України суду не надано, а тому підстави для його розгляду у суду відсутні.

Суд заслухав пояснення представників позивача, відповідача дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Барбуляк Христина Миколаївна є приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та здійснює нотаріальну діяльність за адресою: м. Львів, вул. Рубчака, 5.

13 жовтня 2020 року Департамент містобудування Львівської міської ради скерував на адресу приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. вимогу №23/Р-1-1996, у якій зазначив про порушення вимог «Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові», затвердженого рішенням виконкому від 11.11.2016 року №1025, а саме: самовільно встановлено малу архітектурну форму (вивіску) на зовнішній поверхні будинку за адресою вул. Рубчака, 5, у якої відсутній паспорт малої архітектурної форми (вивіски) та лист уповноваженого органу на відповідність. Запропоновано добровільно демонтувати самовільно встановлену конструкцію в термін до 27 жовтня 2020 року (а.с. 11-12).

В подальшому, 04.11.2020 року Департаментом містобудування Львівської міської ради винесено Наказ №262 «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)», в якому зазначено про необхідність демонтувати вивіски, розміщені за адресою: м. Львів, вул. Рубчака, 5 (а.с. 52).

Зі змісту даного наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради слідує, що підставою прийняття рішення щодо демонтажу вивіски стало порушення позивачкою вимог «Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові», затвердженого рішенням виконкому від 11.11.2016 року №1025.

Не погоджуючись із вимогою №23/Р-1-1996 від 13 жовтня 2020 року та наказом №262 «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)» від 04.11.2020 року, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про рекламу» від 03.07.1996 № 270/96-ВР визначено засади рекламної діяльності в Україні, регулювання відносин, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження, розміщення та споживання реклами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про рекламу»: реклама це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; товар це будь-який предмет господарського обігу, в тому числі продукція, роботи, послуги, цінні папери, об`єкти права інтелектуальної власності.

Згідно з ст.2 Закону України «Про рекламу», цей Закон регулює відносини, пов`язані з виробництвом, розповсюдженням та споживанням реклами на території України. Дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з розповсюдженням інформації, обов`язковість розміщення та оприлюднення якої визначено іншими законами України. Дія цього Закону не поширюється на оголошення фізичних осіб, не пов`язані з підприємницькою діяльністю.

Згідно з ч.6 ст.9 Закону України «Про рекламу» вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами, регулюються Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067, «Порядком розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові», затвердженого рішенням виконкому 11.11.2016 року №1025.

Відповідно до п. 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2003 року № 2067, спеціальні конструкції - тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні), плоскі та об`ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами; вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою (вказані зміни до частини 2 Типових правил прийняті на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 року).

Згідно з пунктом 1.4 «Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові», затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради 11.11.2016 року №1025, порядок є обов`язковим для виконання всіма підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності та відомчої належності, а також фізичними особами підприємцями, які встановлюють малі архітектурні форми (вивіски) у м. Львові.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Підпунктом 14.1.226 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

У відповідності до ч.4 ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може займатися підприємницькою, адвокатською діяльністю, бути засновником адвокатських об`єднань, перебувати на державній службі або службі в органах місцевого самоврядування, у штаті інших юридичних осіб, а також виконувати іншу оплачувану роботу, крім викладацької, наукової і творчої діяльності».

Аналіз наведених норм вказує, що приватний нотаріус є уповноваженою державою фізичною самозайнятою особою, яка не має і не може мати статусу фізичної особи-підприємця, і на якого не може поширюватися дія Закону України «Про рекламу» та Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 11.11.2016 № 1025.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 24 листопада 2020 року у справі №640/20482/18, яку суд враховує відповідно до вимог ч. 5 ст.242 КАС України.

Отже доводи відповідача щодо порушення позивачкою Порядку розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у м. Львові, який затверджений рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1025 від 11.11.2016, а саме: самовільно встановлено малу архітектурну форму (вивіску) на зовнішній поверхні будинку за адресою АДРЕСА_1 , у якої відсутній паспорт малої архітектурної форми (вивіски) та лист уповноваженого органу на відповідність, суд вважає помилковими.

При цьому, суд аналізуючи зміст спірної вимоги щодо пропозиції позивачці добровільно демонтувати самовільно встановлену конструкцію в термін до 27 жовтня 2020 року враховує наступне.

У статті 4 КАС України визначено термін «індивідуальний акт» - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні наступні ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Незважаючи на те, що позивачці запропоновано добровільно демонтувати самовільно встановлену конструкцію в термін до 27 жовтня 2020 року, її було попереджено про наслідки невиконання спірної вимоги, що у свою чергу безпосередньо впливає на додержання позивачкою вимог чинного законодавства «Про нотаріат» щодо утримання свого робочого місця. Більше того, наслідком невиконання позивачкою вимоги №23/Р-1-1996 від 13 жовтня 2020 року стало прийняття відповідачем 04.11.2020 року Наказу №262 «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)», в якому зазначено про необхідність демонтувати вивіски, розміщені за адресою: м. Львів, вул. Рубчака, 5. Відтак, спірна вимога у межах даних правовідносин є індивідуальним актом та породжує правові наслідки для позивачки.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно сформовано вимогу №23/Р-1-1996 від 13 жовтня 2020 року про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок) на зовнішній поверхні будинку за адресою: м. Львів, вул. Рубчака,5, і така підлягає скасуванню, отже вимоги у цій частині належить задоволити.

Також суд враховує вимоги статті 78 КАС України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні даної справи, суд в силу наведеної норми враховує обставини та висновки, що встановлені в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 1340/5643/18 (а.с. 18).

Як наслідок, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради №262 від 04.11.2020 року «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)» підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд вважає, що під час розгляду справи відповідачем не спростовано доводів позивача щодо відсутності правових підстав для прийняття спірної вимоги №23/Р-1-1996 від 13 жовтня 2020 року та наказу №262 «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)» від 04.11.2020 року. В той же час, позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд приходить до висновку, що відповідачем не дотримано наведені приписи ч.2 ст.2 КАС України, а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до квитанції №0002187 від 30.10.2020 року, позивачем сплачено 1681,60 грн. судового збору. Отже, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування Львівської міської ради на користь приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни слід 1681,60 грн. сплаченого судового збору.

Частинами першою, другою, четвертою статті 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До матеріалів позивач подав клопотання про долучення додаткових документів для обґрунтування розміру судових витрат від 08 грудня 2020 року (а.с. 31-33), до якого долучив копію договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2020 року (а.с.34-35) та копію додаткової угоди №1 від 19 жовтня 2020 року до даного договору (а.с. 36-37). Також у даному клопотанні представник позивача зазначив, що на виконання умов договору про надання правової допомоги та до закінчення розгляду справи між сторонами договору про надання правової допомоги буде підписано звіт про обсяг і склад наданих Виконавцем юридичних послуг і копія такого звіту буде долучена до матеріалів справи.

Станом на дату прийняття рішення у даній справі позивачем не додано до матеріалів справи жодних доказів, які б підтверджували понесення витрат на професійну правничу допомогу, а тому підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни (вул. Рубчака, 5, м. Львів, 79026) до Департаменту містобудування Львівської міської ради (пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008) про визнання протиправними та скасування вимоги та наказу задоволити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Департаменту містобудування Львівської міської ради №23/Р-1-1996 від 13 жовтня 2020 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради №262 від 04.11.2020 року «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування Львівської міської ради (пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008, ) на користь приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1681,60 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 27 квітня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.