Справа № 640/22601/19
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2021-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Київ №640/22601/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Костенка Д.А.,

при секретарі судового засідання Розуменко А.Б.,

за участю представників (самопредставників):

позивача - адвоката Ніколенко А.В.,

відповідачів - Левадного Р.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного прова-дження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Цвєткова К.В. звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просить:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1150-ц від 17.10.2019;

2) визнати протиправними дії Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. щодо видачі наказу Генеральної прокуратури України №1150-ц від 17.10.2019;

3) поновити позивача на посаді прокурора Офісу Генерального прокурора або на посаді в Офісі Генерального прокурора, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді прокурора Генеральної прокуратури України;

4) стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду;

5) стягнути з Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. на користь позивача моральну шкоду у розмірі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Підстави позову: - наказ порушує право позивача на працю та на захист від незаконного звільнення; - з огляду на порушення наказом прав позивача, останній має право на його оскарження в силу норм Конституції України, Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, практики ЄСПЛ та висновків Конституційного суду України; - у зв`язку з відсутністю фактичної ліквідації, реорганізації органів прокуратури та скорочення кількості прокурорів, відсутні законні підстави для звільнення позивача з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру"; - оскільки у встановлені строки позивач звертався до відділу кадрів Генеральної прокуратури України із заявою про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, позивач дотримався процедури переведення. Звільнення позивача з огляду на недотримання форми заяви суперечить загальним засадам права та меті проведення реформи органів прокуратури; - порядок звільнення позивача з посади суперечить ст. 8, 19, 21, 22, 24 та 43 Конституції України, КЗпП України. У зв`язку з цим, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України як норми прямої дії, а також передбачені КЗпП України загальні механізми захисту трудових прав працівників від незаконного звільнення; - звільнення позивача з посади, як працівника органів прокуратури, без дотримання передба-чених законодавством гарантій поставило його у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій, зумовило нерівність та дискримінацію; - звільнення позивача відбулося за відсутності подання як відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, так і Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, що свідчить про порушення ст. 62, пп. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України №351 від 18.12.2017, що є чинними на дату звернення до суду з цим позовом; - звільнення позивача відбулося з порушенням норм міжнародно-правових актів, принципів верховенства права та правової визначеності.

Самопредставник відповідача Кіцнак П.О. подав відзив, в якому просить відмовити в позові. Підстави відмови: - відповідність процедури атестації вимогам законів України "Про прокуратуру" і "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерго-вих заходів із реформи органів прокуратури", Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221; - неподання заяви належної форми і змісту у встановлений строк є передбаченою законом підставою для звільнення позивача; - рішення про звільнення містить конкретну підставу звільнення, яка визначена законом; - відсутність факту ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури не впливає на правомірність звільнення позивача; - особливості звільнення прокурорів, які є спеціальними і підлягають застосуванню, передбачають ряд обмежень і заборон щодо поширення на них вимог трудового законодавства; - позивач не може бути поновлений на посаді, яку він обіймав, оскільки з 02.01.2020 розпочав роботу Офіс Генерального прокурора, на посаду в якому можуть бути переведені прокурори лише у разі успішного проходження атестації.

Представник позивача адвокат Цвєткова К.В. подала відповідь на відзив, в якій навела додаткові обґрунтування доводам, зазначеним у позовній заяві. Зокрема зазначила, що закон не передбачає строк і форму заяви, такі вимоги встановлені підзаконним актом, тому законних підстав для звільнення не було. Крім того, зазначає, що Порядок проходження прокурорами атестації не затверджений Міністерством юстиції України, тому не набрав чинності і не підлягав застосуванню.

Представник позивача адвокат Цвєткова К.В. подала письмові пояснення щодо врахування судової практики, серед якої зазначила висновок Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 №200/13482/19-а, згідно з яким підставою для звільнення прокурора є саме неподання у встановлений строк заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Представник позивача адвокат Цвєткова К.В. подала письмові пояснення щодо засто-сування середньоденної заробітної плати у розмірі 8928,02 грн. при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На пропозицію суду позивач подав письмові пояснення про те, що заяву від 15.10.2019 він подав у цей день до відділу кадрів Генеральної прокуратури України, яка не була прийнята з підстав її невідповідності встановленій формі.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Під час розгляду справи представник позивача адвокат Ніколенко А.В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та з урахуванням письмових пояснень.

Самопредставник відповідача Левадний Р.С. заперечив проти позову з наведених у відзиві підстав.

Заслухавши сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив публічну службу на посаді прокурора Генеральної прокуратури України, з якої 18.10.2019 був звільнений наказом Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. від 17.10.2019 №1150ц на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" і пп. 1 п. 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законо-давчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (а.с. 41).

Спірні правовідносини виникли у сфері проходження публічної служби на посаді прокурора і стосуються правомірності звільнення прокурора за наслідками атестації.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697) організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визна-чаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом України від 19.09.2019 №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113) запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим внесено ряд змін до Закону №1697, зокрема визначено, що систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура (ст. 7 Закону №1697).

Прикінцевими і перехідними положеннями Закону №113 встановлено, що з дня наб-рання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персональ-но попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (п. 6).

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного прохо-дження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом (п. 7).

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (п. 9).

Прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у т.ч., ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначе-ний Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокура-турах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації (п. 10).

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генераль-ній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокурату-ри, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генераль-ного прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію (п. 19).

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону №1697 прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При вирішенні справи суд згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України враховує висновок Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі №200/13482/19 про те, що саме непо-дання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної проку-ратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог п. 19 розділу ІІ Прикін-цевих та перехідних положень Закону №113 є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697.

Отже, неподання прокурором заяви про переведення до Офісу Генерального проку-рора та намір у зв`язку з цим пройти атестацію є підставою для звільнення з посади.

Судом встановлено, що позивач 15.10.2019 подав до кадрового підрозділу Генеральної прокуратури України заяву на ім`я Генерального прокурора України Рябошапки Р.Г. від 15.10.2019 наступного змісту: "Не заперечую проти переведення (призначення) мене на рівнозначну посаду займаній посаді в офісі Генерального прокурора. Про результати розгляду та прийняте рішення прошу повідомити письмово" (а.с. 47).

Дана заява не була прийнята співробітниками кадрового підрозділу Генеральної про-куратури України з підстав невідповідності її затвердженій формі.

Зазначені обставини подання позивачем цієї заяви 15.10.2019 та її неприйняття визнані представником відповідача під час судового засідання, тому згідно із ч. 1 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню. Заяви про відмову від визнання цих обставин від відповідача не надходили.

Отже, судом встановлено своєчасне подання позивачем заяви від 15.10.2019.

Оцінюючи зміст поданої позивачем заяви, суд зазначає наступне.

Вищенаведеним положенням п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113 встановлено ряд вимог щодо змісту заяви прокурора, зокрема у ній має бути зазначено про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Дане положення є чітким та зрозумілим і на час виникнення спірних правовідносин неконституційним не визнавалось, тому підлягало виконанню позивачем.

Наведене судом застосування норми п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113 відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі №200/13482/19, на який послалась і правильно тлумачить представник позивача у своїх поясненнях - заява прокурора має відповідати декільком умовам, зокрема у ній має бути зазначено а) про переведення і б) про намір у зв`язку з переведенням пройти атестацію.

Назва документу - "Заява про переведення на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора" і вислів у тексті - "не заперечую проти переведення (призначення)" свідчать про відповідність заяви позивача законодавчій вимозі щодо переведення його до Офісу Генерального прокурора.

Проте у своїй заяві від 15.10.2019 позивач не зазначив про намір пройти атестацію у зв`язку з переведенням до офісу Генерального прокурора, не надав згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Відсутність у заяві позивача від 15.10.2019 встановленої Законом №113 вимоги щодо зазначення про намір пройти атестацію у зв`язку з переведення до Офісу Генерального проку-рора дає суду підстави для висновку, що позивач не подав Генеральному прокурору України заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Отже, судом встановлено наявність у відповідача законних підстав для звільнення позивача відповідно до пп. 1 п. 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 і п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697.

Вказаний висновок суду і його правова оцінка не суперечать висновку Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі №200/13482/19 і правильному застосуванню п.п. 10, 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113. У справі №200/13482/19 Верховний Суд зазначив про подання прокурором у встановлений строк заяву та висловлено намір пройти атестацію для переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі. Водночас у справі, яка розглядається, поза увагою представника позивача залишилось те, що, як вже зазначав суд, заява позивача від 15.01.2019 не містить обов`язкової умови про намір пройти атестацію у зв`язку з переведенням до офісу Генерального прокурора.

Обставина неприйняття кадровим підрозділом Генеральної прокуратури України заяви позивача від 15.10.2019 не впливає на правильність встановлення судом обставин справи та їх правову оцінку, тому не свідчить про подання позивачем заяви про переведення і про намір пройти атестацію, а відтак і не спростовує наявність законних підстав для звільнення позивача.

Твердження представника позивача щодо незаконності проведення атестації суд відхиляє, зважаючи на те, що атестація прокурорів передбачена законом; умови і порядок проходження атестації визначені відповідним законом і прийнятим на його виконання упов-новаженою особою підзаконним актом, опублікованим на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України. На час виникнення спірних правовідносин Закон №113 не визнано неконституційним, а Порядок проходження прокурорами атестації, затверджений наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221, не визнано незаконним та/або нечинним.

Твердження представника позивача про проведення атестації неналежним суб`єктом, з огляду на те, що Офіс Генерального прокурора не створено, суд відхиляє, оскільки згідно з п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Правові підстави діяльності кадрових комісій встановлені законом і Порядком роботи кадрових комісій, затвердженим наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233, прийнятим на виконання закону і опублікованим на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України.

Твердження представника позивача про дискримінаційний характер атестації з огляду на те, що п. 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113 передбачено категорії осіб, на яких вона не поширюється, суд відхиляє, оскільки позивач не підпадав під жодну з визначених цим пунктом категорій. Іншими словами, звільнення певних осіб від прохо-дження атестації ніяким чином не впливало на реалізацію позивачем права на переведення до Офісу Генерального прокурора наявність чи відсутність у позивача наміру пройти атестацію.

Суд відхиляє доводи представника позивача про незаконність звільнення з огляду на відсутність процедури ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури України, оскільки дана обставина не вплинула на наявність чи відсутність підстав для звільнення позивача. Вказана у наказі підстава звільнення позивача поширена законом й на випадки неподання прокурором відповідної заяви.

Суд відхиляє доводи представника позивача щодо правової невизначеності підстав звільнення, гарантій додержання незалежності прокурора. Згідно із ст. 4 Закону №1697 орга-нізація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються, у т.ч. іншими законами. До таких законів відноситься і Закон №113, положення якого щодо необхідності подання заяви відповідного змісту, проходження атестації і відповідних наслідків є чіткими і зрозумілими.

Суд відхиляє доводи представника позивача про порушення норм КЗпП України при звільненні позивача, оскільки згідно з ч. 5 ст. 40 цього Кодексу, внесеною Законом №113, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті <...> встановлюються законом, що регулює їхній статус. При вирішенні даної справи застосуванню підлягають саме положення Закону №113, які є спеціальними до спірних правовідносин.

Суд відхиляє посилання представника позивача на відсутність подання про звільнення позивача відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та/або Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, оскільки у спірних правовідно-синах наявність такого подання не вимагається.

Посилання представника позивача у своїх письмових поясненнях на рішення судів першої і апеляційної інстанцій в даній категорії справ суд не бере до уваги, оскільки вони (рішення) не містять преюдиційних обставин, що відносяться до предмета доказування у справі, яка розглядаються. Водночас згідно з ч. 7 ст. 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Оцінивши усі суттєві доводи сторін і надані ними докази, суд вважає доводи позивача щодо неправомірності рішення про звільнення необґрунтованими і відхиляє їх.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов висновку про правомірність оспорюваного рішення про звільнення позивача і відсутність передбачених ст. 2 КАС України підстав для визнання його протиправним і скасування, тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Вимога про визнання протиправними дій Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. щодо видачі оспорюваного наказу про звільнення позивача не підлягає задоволенню, оскіль-ки не відповідає належним способам захисту порушеного права. Так, у спорі щодо незакон-ності звільнення належним способом захисту порушеного права є визнання протиправним і скасування відповідного рішення про звільнення позивача, висновок щодо якого судом зазначено вище. Фактів і доказів, які б свідчили про вчинення Рябошапкою Р.Г. інших протиправних дій стосовно позивача, останнім не зазначено, а судом таких не встановлено.

Оскільки судом встановлено правомірність звільнення позивача і відмовлено у задово-ленні основної позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, то у задоволенні решти похідних вимог про поновлення позивача, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди слід відмовити також.

При цьому суд зауважує, що на час розгляду і вирішення справи Рябошапка Р.Г. не обіймав посаду Генерального прокурора, що є додатковою підставою для відмови у задово-ленні вимоги про стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 75000 грн. Представник позивача під час судового розгляду справи зазначила про незмінність суб`єктного складу відповідачів у справі. З огляду на участь у справі Офісу Генерального прокурора, який є належним відповідачем за даною вимогою, у суду не було підстав для повторного його залучення до участі у справі відповідно до ст. 48 КАС України.

Підсумовуючи усе вищевикладене, суд зазначає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 90, 241-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач: ОСОБА_2 ;

АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі:

1) Офіс Генерального прокурора;

01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; .

2) Генеральний прокурор Рябошапка Руслан Георгійович;

01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.04.2021.

Суддя Д.А. Костенко