Справа № 640/17926/19
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
18.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до загального стажу період служби в Радянській Армії з 09.11.1981 по 30.12.1983, у тому числі період служби у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Республіки Афганістан з 22.04.1982 по 24.12.1983, та період роботи у відкритому акціонерному товаристві «Сакське автотранспортне підприємство №14338» з 30.03.1988 по 11.01.2001;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу період служби в Радянській Армії з 09.11.1981 по 30.12.1983, у тому числі період служби у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Республіки Афганістан з 22.04.1982 по 24.12.1983, та період роботи у відкритому акціонерному товаристві «Сакське автотранспортне підприємство №14338» з 30.03.1988 по 11.01.2001;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком як учаснику бойових дій, починаючи з 26.09.2018;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком як учаснику бойових дій, починаючи з 26.09.2018.

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у сумі 13 000 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу роботи періоду військової служби з 09.11.1981 по 30.12.1983 та періоду роботи у Відкритому акціонерному товаристві «Сакське автотранспортне підприємство № 14338» з 30.03.1988 по 11.01.2001.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком, як учаснику бойових дій відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.12.2018 про призначення пенсії дострокової пенсії за віком, як учаснику бойових дій відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до загального стажу роботи періоду військової служби з 09.11.1981 по 30.12.1983, в тому числі період служби з 22.04.1982 по 24.12.1983 на території Демократичної Республіки Афганістан у розрахунку один місяць служби за три місяці, та періоду роботи у Відкритому акціонерному товаристві «Сакське автотранспортне підприємство № 14338» з 30.03.1988 по 11.01.2001.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням в частині задоволення позовних вимог та стягнення витрат на правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважаючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію, позивач звернувся з апеляційною скарго. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим у результаті неправильного застосування норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, у зв`язку з чим викладені у ньому висновки у цій частині не відповідають обставинам справи та положенням чинного законодавства, а тому, на думку позивача, воно підлягає скасуванню.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 07.08.1997 серії НОМЕР_1 , виданим Сакським об`єднаним міським військовим комісаріатом.

03.12.2018 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення дострокової пенсії за віком, як учаснику бойових дій відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується розпискою-повідомленням від 03.12.2018 № 9078.

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 18.03.2019 № 54418/03 позивачу відмовлено у призначенні дострокової пенсії з огляду на відсутність в нього необхідного страхового стажу. У листі зазначається, що до страхового стажу позивача не зараховано період військової служби не враховувався до страхового стажу у зв`язку з наявністю виправлень у військовому квитку, а період з 30.03.1988 по 11.01.2001 у зв`язку з відсутністю коду на печатці підприємства у записі про звільнення.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійним органом при призначенні пенсії позивача не враховано усі записи, зазначені у трудовій книжці, а також період військової служби, та дійшов висновку, що задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача провести повторний розгляд заяви позивача з урахуванням до страхового стажу усіх спірних періодів, є достатнім та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у тому числі пенсія за віком.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які, зокрема, брали участь у бойових діях, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Відповідно до положень частин другої та четвертої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до 01.01.2004 - на підставі документів та порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Законодавство колишнього СРСР і чинне законодавство України передбачають зарахування періоду проходження військової служби до різних видів трудового стажу, а також пільгове (кратне) обчислення цього періоду військовослужбовцям, які за рішенням Уряду СРСР проходили військову службу в державах, де в той час велися бойові дії, для зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення та отримання різних видів пенсій і соціальних виплат.

Законом СРСР від 12.07.1967 № 1950-VII «Про загальний військовий обов`язок» і Положенням про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 17.02.1981 № 193, передбачено зарахування часу перебування громадян на дійсній військовій службі у Збройних Силах СРСР до загального трудового стажу, безперервного трудового стажу та стажу роботи за спеціальністю.

Спільною постановою Центрального Комітету КПРС і Ради Міністрів СРСР від 17.01.1983 № 59-27 «Про пільги військовослужбовцям, робітникам та службовцям, що знаходяться у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їхнім сім`ям» було передбачено зараховувати до вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за три місяці - час служби на території Демократичної Республіки Афганістан військовослужбовцям, які прослужили встановлений строк служби в цій країні, а тим, хто отримав поранення, контузії, каліцтво або захворювання, - незалежно від строку служби, і час безперервного перебування у зв`язку із цим на лікуванні в лікувальних закладах.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 57 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що військова служба у складі діючої армії у період бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обов`язку, а також перебування в партизанських загонах і з`єднаннях зараховується до стажу роботи на пільгових умовах у порядку, встановленому для обчислення періоду цієї служби при призначенні пенсій за вислугу років військовослужбовцям.

У матеріалах справи міститься копія дублікату військового квитка від 06.12.1991 серії НОМЕР_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 проходив військову службу з 09.11.1981 по 24.12.1983.

Також інформація про період служби позивача в лавах Радянської Армії міститься і в трудовій книжці відповідно, запис в якій зроблено 09.01.1984 на підставі оригіналу військового квитка № НОМЕР_3 , який було втрачено.

Відповідно до довідки Федеральної казенної установи «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» Ткаченко О.Ф. з 22.04.1982 по 24.12.1983 приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, а отже цей період відповідно до зазначених вище норм підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача у розрахунку один місяць служби за три місяці.

З приводу не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 30.03.1988 по 11.01.2001, що також не визнається пенсійним органом, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 30.03.1988 по 11.01.2001 у зв`язку з відсутністю коду на печатці підприємства, якою засвідчено підпис посадової особи при звільненні.

Згідно зі ст. 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Судом встановлено, що записи у трудовій книжці ОСОБА_1 посвідчені підписом керівника підприємства та завірені відбитком печатки підприємства.

Апеляційний суд критично оцінює посилання відповідача в апеляційній скарзі на п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 року № 118, яким визначено, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах, адже вказані норми Положення застосовувались пенсійним органом при прийнятті рішення датованого 2019 роком у поточній редакції прийнятій з 30.11.2013, тобто, не існуючої на момент посвідчення запису про звільнення позивача.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, цей запис є належними та допустимим доказом підтвердження трудового стажу, відтак, наявні підстави для зарахування періоду роботи з 30.03.1988 по 11.01.2001.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача є неприйнятними, а висновок суду першої інстанції є правильним.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати з 26.09.2018 позивачу пенсії за віком як учаснику бойових дій, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.

Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав (постанова Верховного Суду від 21.07.2020 року по справі № 823/176/17).

У цій справі судом першої інстанції не досліджувалось питання дотримання сукупності вимог для дострокового призначення пенсії за віком та не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у її призначенні.

Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, якими регулюються спірні відносини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення порушеного прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 03.12.2018, з урахуванням висновку суду.

Проаналізувавши інші доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та Адвокатським бюро «Івана Хомича» укладений договір про надання правової допомоги від 15.07.2019 (а.с.52-55).

На підтвердження надання послуг адвоката та їх оплати у розмірі 13000 грн. надані Акт прийому передачі надання правничої допомоги №1/19 та квитанція від 22.09.2019 (а.с.56,70).

Таким чином, позивачем документально підтверджено понесені витрати на правову допомогу.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат по сплаті професійної правничої допомоги в розмірі 7000,00 грн.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасуванню в апеляційному порядку не підлягає, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст.329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: