Справа № 260/2711/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2711/20 пров. № А/857/1548/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року (суддя першої інстанції Скраль Т.В., м. Ужгород, повний текст складено 24.11.2020),

В С Т А Н О В И В :

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2-2615 від 23 квітня 2019 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року позовні вимоги було задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві за № 2-2615 від 23 квітня 2019 року. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Просить скасувати рішення та прийняти нове про відмову в позові. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що позивачу на праві приватної власності належить нежитловий будинок загальною площею 295,5 кв. м в АДРЕСА_1 . Також за позивачем зареєстровано земельну ділянку з вказаною адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об`єктом оподаткування земельним податком згідно з положеннями статті 270 Податкового кодексу України є земельні ділянки, які перебувають у власності. Відповідно до п.п.4 п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва. Отже, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує її для проведення господарської діяльності. Суд першої інстанції не врахував, що суб`єкт права власності як ФОП в Цивільному кодексі України не виділяється. Тобто такі особи не можуть виступати суб`єктами права власності і бути платниками земельного податку. При цьому сплачувати такий податок зобов`язані в статусі фізичної особи-громадянина. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є платником земельного податку як фізична особа, а не ФОП, то пільги передбачені пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України не можуть бути до нього застосовані. Отже, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджено матеріалами справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з договором купівлі-продажу нежитлового будинку від 09 червня 2008 року ОСОБА_1 набув право власності нежитлового будинку загальною площею 295,5 кв.м, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.50-52).

Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 05 грудня 2018 року № 926/07-16-50-60-13 та свідоцтва платника єдиного податку серії А № 990440 позивач з 01 січня 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування - друга група та здійснює господарську діяльність згідно з КВЕД: 47.19 (інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах); 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна); 47.91 (роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет); 47.53 (роздрібна торгівля килимами килимовими виробами, покриттям для стін і підлоги в спеціалізованих магазинах). Згідно вказаних документів зареєстроване місце проведення господарської діяльності позивача, в тому числі, АДРЕСА_1 .

02 січня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Орендодавець) та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 уклали договір оренди № КР - 001, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове володіння та користування частину нежитлового будинку площею 60 кв.м (а.с. 33-36).

02 січня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Орендодавець) та фізична особа-підприємець ОСОБА_3 уклали договір оренди № КР-002, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове володіння та користування частину нежитлового будинку площею 15 кв.м (а.с. 59-61).

02 січня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Орендодавець) та фізична особа-підприємець ОСОБА_4 уклали договір оренди № КР - 003, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове володіння та користування частину нежитлового будинку площею 12 кв.м (а.с. 62-64).

02 січня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Орендодавець) та фізична особа - підприємець ОСОБА_5 уклали договір оренди № КР - 004, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове володіння та користування частину нежитлового будинку площею 20 кв.м (а.с. 56-58).

01 липня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Орендодавець) та фізична особа - підприємець ОСОБА_6 (Орендар), уклали договір оренди № КР - 005, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове володіння та користування частину нежитлового будинку площею 7 кв.м (а.с. 53-55).

У відповідності до вищезазначених договорів оренди, Орендарям в користування передається земельна ділянка, кадастровий номер :90:138:0028, для проведення господарської діяльності, необхідної для обслуговування Приміщень та пропорційна до його площі. Приміщення знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

23 квітня 2019 року Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 2-2615, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за 2019 рік за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 46554,66 грн. (а.с. 46).

25 квітня 2019 року відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за ОСОБА_1 зареєстровано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :90:138:0028 та цільовим призначенням: 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с. 105-107).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення з наступних мотивів.

У відповідності до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Стаття 286 ПК України визначає порядок обчислення плати за землю та пунктом 286.5 врегульовано, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пункту 287.7 статті 287 ПК України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Згідно частин першої, другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, врегульовано положеннями статті 377 Цивільного кодексу України.

Отже, у розумінні зазначених норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від набуття нею статусу суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 269.2 статті 269 ПК України визначено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України (у редакції до 01.01.2020) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Отже, умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. При цьому можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 05 грудня 2018 року № 926/07-16-50-60-13 та свідоцтва платника єдиного податку серії А № 990440 ОСОБА_1 з 01 січня 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування - друга група та здійснює господарську діяльність згідно з КВЕД: 47.19 (інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах); 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна); 47.91 (роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет); 47.53 (роздрібна торгівля килимами килимовими виробами, покриттям для стін і підлоги в спеціалізованих магазинах).

Згідно з договором купівлі-продажу нежитлового будинку від 09 червня 2008 року ОСОБА_1 набув право власності нежитлового будинку загальною площею 295,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.50-52).

Як підтверджено матеріалами справи, позивач веде свою господарську діяльність в тому числі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач здійснює господарську діяльність шляхом надання в оренду приміщень за адресою: АДРЕСА_1 і разом з ними й частин земельної ділянки з кадастровим номером :90:138:0028 необхідної для обслуговування пропорційно до площі наданих в оренду приміщень, що окремо обумовлено пунктом .1.2 договорів оренди, копії яких наявні в матеріалах справи.

Отже, земельна ділянка, розташована під приміщенням, яке здаються у платне строкове володіння, також використовується позивачем як фізичною особою-підприємцем для здійснення власної господарської діяльності, що не заперечується контролюючим органом.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що земельну ділянку в АДРЕСА_1 а позивач використовує у власній господарській діяльності як суб`єкт господарювання, який застосовує спрощену систему оподаткування.

При цьому доводи апелянта про те, що земельна ділянка зареєстрована за позивачем як фізичною особою, а не за фізичною особою-підприємцем суд відхиляє, адже законодавством, а саме Цивільним кодексом України не відокремлено суб`єкта права власності на нерухоме майно - фізичну особу-підприємця.

Отже, реєстрація земельної ділянки і будівлі за позивачем як фізичною особою не спростовує факту використання ним цих об`єктів нерухомості як підприємцем для здійснення господарської діяльності з метою отримання прибутку.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення .

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 26.04.2021 у зв`язку з тимчасовою відсутністю головуючого судді Большакової О.О. та судді Затолочного В.С.