Справа № 280/6901/20
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 280/6901/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року (суддя Максименко Л.Я.) у справі №280/6901/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 274784,55грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що обіймає посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, та згідно рішення зборів суддів Бердянського міськрайсуду Запорізької області № 15-к від 10.04.2020 займає адміністративну посаду голови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. Зазначав, що Законом України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 №553-ІХ, чинним з 18.04.2020 р., Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 р. №294-1Х доповнено статтею 29, якою установлено обмеження щодо нарахуванні суддівської винагороди у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України та нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. У зв`язку із чим, позивачу з 18.04.2020 по 28.08.2020 було обмежено і не виплачено суддівську винагороду на загальну суму 274784,55 грн. Між тим, Конституційний Суд України рішенням від 28.08.2020 р. №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року №94-ІХ зі змінами. Позивач вважав, що прийняття Державою неконституційного правового акту та невиплата суддівської винагороди в повному обсязі завдало йому майнової шкоди. З цих підстав просив позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України

матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, законодавчим органом не прийнятий.

В той же час, як зазначив суд першої інстанції, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.

З аналізу положень ст..ст.1173, 1175 ЦК України суд вказав на те, що за змістом вказаних норм права відповідальність за завдану майнову шкоду органами державної влади може мати місце лише у випадку визнання незаконним і скасування нормативно-правового акту органу державної влади.

Оскільки визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не є тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним, то суд вказав на відсутність підстав для відшкодування шкоди у спірному випадку.

Крім цього, з посиланням на положення ст..25 Бюджетного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що збитки у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що застосування обмеження розміру суддівської винагороди у спірний період на підставі положень статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону №553-IX) є порушенням вимог статтей 19, 130 Конституції України, статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та статті 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. З цих підстав позивач вказує на те, що прийняттям Закону, який в подальшому визнано неконституційним, Держава завдала позивачу збитків у вигляді недоотриманої суддівської винагороди. У свою чергу, як зазначає позивачем, нормами прямої дії (ч.3 ст.150 Конституції України) прямо передбачено право особи на відшкодування шкоди, яку завдано внаслідок прийняття неконституційного закону. При цьому, за позицією позивача, ані відсутність спеціального закону, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, на що послався суд першої інстанції, ані відсутність бюджетних коштів, не може нівелювати право, яке передбачено Основним законом.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що постановою Верховної Ради України Про обрання суддів від 17.04.2003 №731-ІV ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

Наказом голови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області № 53-к від 25.11.2015 Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1 позивачу встановлена щомісячна доплата з 16.07.2015 за вислугу років в розмірі 80 % посадового окладу (а.с. 14).

Рішенням зборів суддів Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №15-к від 10.04.2020 позивача обрано головою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. У зв`язку із чим, наказом заступника голови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10.04.2020 №15-к ОСОБА_1 встановлено з 13.04.2020 щомісячну доплату у розмірі 10% посадового окладу судді, як такому, що обіймає посаду голови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області (а.с.9).

У період з 18.04.2020 по 28.08.2020 позивачу виплачувалась суддівська винагорода з обмеженнями, встановленими статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (в редакції Закону №553-IX), що підтверджується розрахунками суддівської винагороди за квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року (а.с.17-18), довідкою ТУ ДСА у Запорізькій області №08-02/3435 від 04.11.2020 про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 (а.с.73).

Відповідно до довідки ТУ ДСА, загальний розмір недоплаченої суддівської винагороди, яку було обмежено на підставі статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, становить 274 784,55 грн. без відрахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору.

Оскільки рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин 1, 3 статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік та абзац 9 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX, позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої прийняттям Державою закону, який визнаний неконституційним та яким неправомірно було зменшено розмір суддівської винагороди.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно із статтею 130 Конституції України та частиною 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

В той же час, 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Отже, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Встановлені обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що у період дії вказаного закону, до визнання його неконституційними, загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача становить 274 784,55 грн.

Недоотриманні суми суддівської винагороди позивач визначає як збитки у вигляді недоотриманих доходів.

Згідно з частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Отже, Цивільний кодекс України визнає, що особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами позивача про те, що недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є збитками для позивача у вигляді недоотриманих доходів (упущена вигода).

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, з огляду на положення статті 152 Конституції України, можливо дійти висновку про те, що Основний Закон передбачає як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і передбачає право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

Як зазначено вище, внаслідок прийняття Державою неконституційного закону, позивачкою недоотримано доходу на загальну суму 274 784,55 грн., що у розумінні ст..22 ЦК України, є заподіянням матеріальної шкоди.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивач має право на компенсацію заподіяної матеріальної шкоди, в силу положень ст..152 Конституції України.

Висновки суду першої інстанції про те, що рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії у часі, на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. При цьому, фактичне зменшення розміру суддівської винагороди, що було запроваджено вищезазначеним законом, суперечить Конституції України не з часу прийняття рішення Конституційним Судом України, а з часу прийняття закону, який визнано неконституційним.

Безпідставними суд апеляційної інстанції вважає і посилання суду першої інстанції на положення ст.ст.1173, 1175 ЦК України, оскільки у спірному випадку позивачем порушено питання про відшкодування шкоди на підставі положень ст..152 Конституції України, як норми прямої дії, у зв`язку з прийняттям Державою закону, що визнаний неконституційним, а не у зв`язку з неправомірним рішенням, дією чи бездіяльності органу державної влади.

Не погоджується суд апеляційної інстанції і з висновками суду першої інстанції про неможливість відшкодування позивачу шкоди у зв`язку з не встановленням Законом відповідної процедури відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Як зазначено вище, право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено статтею 152 Конституції України, а відсутність законодавчо встановленого механізму відшкодування такої шкоди, не може бути підставою для відмові особі у реалізації права, яке визначено Основним законом.

Таким чином, дослідивши встановленні обставини справи, аргументи позивача, з якими останній пов`язує незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення та прийняття нової постанови про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі №280/6901/20 скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 274784,55грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 22.04.2021р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк