Справа № 120/3530/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
про залишення позовної заяви без руху

м. Вінниця

26 квітня 2021 р. Справа № 120/3530/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс М.Б., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ознайомившись із позовною заявою та доданими матеріалами, вважаю, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Норми статей 160, 161 КАС України не містять виключень і поширюються на всі випадки звернення до суду з позовною заявою, у зв`язку з чим недотримання положень цих норм свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам Закону.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України, після одержання позовної заяви суддя з`ясовує, зокрема, чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною 6 статті 161 КАС України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про його поновлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Інститут строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою спонукання учасників адміністративного судочинства до своєчасного вчинення ними процесуальних дій. Регламентування строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Крім цього, строки звернення до суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

Нормами ст. 122 КАС України передбачено диференційований підхід до регулювання тривалості строків звернення до адміністративного суду в залежності від статусу позивача та від категорії публічно - правового спору.

Тому, передумовою вирішення питання про дотримання позивачем строків звернення до суду є оцінка характеру спірних правовідносин з метою визначення категорії спору.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви предметом позову є вимога про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд зазначає, що військова служба є різновидом публічної служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 дійшов висновку що у спірних правовідносинах пов`язаних зі звільненням з публічної служби при обчисленні строку звернення до суду, підлягають застосуванню положення КАС України, яким передбачено місячний строк звернення до суду. При цьому для обрахування строку звернення до суду, Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 береться до уваги як момент початку його перебігу саме день остаточного розрахунку.

Позивач у позовній заяві зазначає, що остаточний розрахунок з ним проведено 18.12.2020, тобто останнім днем строку звернення до суду є 17.01.2021, проте позовну заяву здано на пошту з метою направлення до Вінницького окружного адміністративного суду лише 14.04.2021, тобто із пропущенням місячного строку для звернення до суду, що підтверджується відміткою поштового відділення на конверті.

Разом з тим, позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Обґрунтовуючи клопотання позивач зазначає, що відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Крім того з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 по справі № 9-рп/2013 позивач зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Розглянувши клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, зазначаю наступне.

У рішенні від 15.10.2013 по справі № 9-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці": до структури заробітної плати віднесено інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16 дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а тому не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, вважаю безпідставними посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 по справі № 9-рп/2013 про не обмеження будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Крім того Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові по справі № 240/532/20 від 11.02.2021 зробив наступний висновок щодо застосування строків звернення до адміністративного суду у даній категорії спорів, зазначивши: "усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України. У зв`язку з цим Верховний Суд відступає від висновку щодо застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 (справа № 806/2164/16), від 11.02.2020 (справа № 420/2934/19), від 13.03.2019 (справа № 813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування ч. 5 ст. 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) та від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19)".

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто, Верховний Суд відступив від правової позиції щодо застосування у спірних правовідносинах 3-місячного строку звернення до суду та дійшов висновку, що має застосовуватися місячний строк.

З огляду на зазначене, з урахуванням висновку Верховного Суду щодо застосування до вказаних правовідносин норм права, в частині визначення строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлений позивачем до вирішення спір не є спором про стягнення заробітної плати та регламентований спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, згідно з якою строк звернення до суду становить один місяць.

Позивач зазначає, що 18.12.2020 на його картковий рахунок було зараховано кошти у сумі 18383,79 грн. Із подією виплати цих коштів (компенсації за невикористану додаткову відпустку) позивач пов`язує момент проведення із ним повного розрахунку при звільненні, а відтак вважає, що разом із виплатою компенсації роботодавець повинен був і виплатити заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак мотивуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач зазначає, що не був обізнаний із правовою природою отриманих сум та не міг знати, що виплачені йому кошти є компенсацією за невикористану додаткову відпустку. Тому 25.02.2021 ним подано запит до військової частини про нарахування та виплату середнього заробітку, а 15.03.2021 отримано відповідь про відмову у виплаті коштів. Після отримання відмови, 14.04.2021 він звернувся в суд із позовом у цій справі.

Суд критично оцінює вказані аргументи позивача із наступних мотивів.

Як встановлено із тексту позовної заяви, між позивачем та військової частиною НОМЕР_1 у 2019 - 2020 роках існував спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням суду від 30.11.2020 по справі № 120/4979/20-а позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано військову частину виплатити компенсацію.

На виконання рішення суду від 30.11.2020 відповідачем виплачено позивачу спірну компенсацію і 18.12.2020 кошти в сумі 18383,79 грн. надійшли на його картковий рахунок.

Відтак, в період існування спору щодо компенсації, позивач не міг не знати, що платіж у сумі 18383,79 грн. отриманий від військової частиною НОМЕР_1 є компенсацією за невикористану додаткову відпустку. Висока вірогідність обізнаності із правовою природою отриманих 18.12.2020 коштів обумовлена як значною їх сумою так й інформацією про платника, яка була доступною для позивача в день зарахування коштів на його картковий рахунок.

Позивач, з поміж іншого, зіслався на те, що 25.02.2021 ним направлено запит відповідачу про нарахування та виплату спірного середнього заробітку, а відповідь на нього отримано 15.03.2021. В подальшому, у межах місячного строку від отримання відповіді він звернувся до суду із позовом.

Однак, отримання позивачем листа від 15.03.2021 у відповідь на його заяву не змінює моменту, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли ОСОБА_1 почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується із початком перебігу строку звернення до суду. Більше того, зміст отриманої відповіді дає підстави вважати, що направляючи лист від 25.02.2021 позивач вже був обізнаний про стверджуване ним порушення прав та інтересів за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 1 статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Оскільки, обставини на які зіслався позивач мотивуючи клопотання не вказують на існування поважних причин пропуску строку звернення до суду, у задоволенні клопотання слід відмовити.

При цьому, позивачу встановлюється десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання заяви (клопотання) про поновлення строку із зазначенням інших підстав, які б вказували на те, що причини пропуску процесуального строку є поважними.

При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

Враховуючи викладене, позовну заяву слід залишити без руху із встановленням позивачу строку для усунення вказаних в цій ухвалі недоліків позовної заяви в спосіб подання до суду заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших підстав, разом із доказами в їх обґрунтування.

Керуючись ст. 122, 123, 160, 161, 169, 243, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ

1. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду - відмовити.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, залишити без руху.

3. Запропонувати позивачу у 10 - ти денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, зазначені в мотивувальній частині ухвали суду.

4. Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.
Відповідно до ч. 3 ст. 293 КАС України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович