Справа № 589/3194/20
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 р.Справа № 589/3194/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2020, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми по справі № 589/3194/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області, яка полягає у затримці заробітної плати, належної для виплати ОСОБА_1 при звільненні;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області виплатити суму середнього заробітку за період затримки при розрахунку належної заробітної плати ОСОБА_1 .

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 18.09.2020 справу ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії направлено за підсудністю до Сумського окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 13.11.2020 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі №589/3194/20, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін з 17.12.2020, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 23, код 40108777) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки в сумі 11537,06 (одинадцять тисяч п`ятсот тридцять сім) грн. 06 коп.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що нарахування та виплата грошового забезпечення (усіх складових) поліцейських ГУНП в Сумській області проводиться в межах рекомендованих НПУ граничних розмірів грошового забезпечення у розрізі категорій та відповідних посад. В період з 22.06.2018 по 08.08.2019 ОСОБА_1 проходила службу в Шосткинському ВП ГУНП в Сумській області на посаді слідчого. Рекомендований граничний розмір грошового забезпечення за посадою слідчого слідчого відділу зі стажем служби до 10 років в поліції до виплати складав: у 2018 році - 10000,00 грн., у 2019 році - 12412,00 грн. Преміювання поліцейських проводиться у розмірі, який забезпечує відповідний граничний розмір грошового забезпечення. Відповідно до абз. 6 п. 1 Положення про преміювання поліцейских ГУНП в Сумській області затвердженого наказом ГУНП в Сумській області від 28.06.2018 № 845 преміювання поліцейських ГУНП в Сумській області є виключним правом начальника ГУНП в Сумській області. В період з 01.09.2018 по 31.07.2019 з причин невірного автоматичного розрахунку у програмному забезпеченні "МІА" виникла недоплата ОСОБА_1 надбавки за стаж служби в поліції, яка була виявлена працівниками Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Сумській області самостійно. Донарахування та виплата надбавки за стаж служби в поліції проведено в серпні 2019 року під час розрахунку при звільненні, відповідно до платіжного доручення № 3560 від 09.08.2019. Донарахування та виплата премії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 по 31.07.2019 проведено самостійно та здійснено відповідно до платіжного доручення № 3184 від 19.06.2020. Вказав на те, що під час проходження служби в Шосткинському ВП ГУНП в Сумські області з 22.06.2018 по 08.08.2019 ОСОБА_1 отримувала грошове забезпечення у розмірі в межах визначених рекомендованих граничних розмірів для поліцейських встановлених НПУ для посади слідчого. Вважає, що позивач втрат у розмірі грошового забезпечення під час проходження служби не зазнала. Зазначає про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, оскільки у даному випадку пріоритетними є норми спеціального законодавства.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 22.06.2018 по 08.08.2019 проходила службу на посаді слідчого слідчого відділення Шосткинського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Сумській області.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Сумській області від 08.08.2019 №290 о/с "Про особовий склад" лейтенанта поліції ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення Шосткинського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Сумській області звільнено зі служби в поліції відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

За результатами планового внутрішнього аудиту у Головному управління Національної поліції в Сумській області за період з 01 квітня 2017 по 31 березня 2020 було виявлено недоплату грошового забезпечення лейтенанту поліції ОСОБА_1 слідчого Шосткинського ВП, звільненій наказом від 08.08.2019 №290 о/с, а саме: у вересні 2018 року у вищевказаного працівника змінилась вислуга років, однак перерахунку премії за період з вересня 2018 року по липень 2019 зроблено не було.

Відповідачем самостійно здійснено донарахування та виплата премії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 по 31.07.2019.

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області, яка полягає у затримці заробітної плати, належної для виплати ОСОБА_1 при звільненні, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в частині задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки в сумі 11537,06 (одинадцять тисяч п`ятсот тридцять сім) грн. 06 коп., виходив з того, що визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки саме позивач не вживав дій протягом тривалого строку щодо нарахування та стягнення належних йому сум.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання проходження служби особами рядового начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 02.07.2015 № 580-УІІІ «Про Національну поліцію».

Приписами статті 77 вказаного Закону врегульовано питання звільнення зі служби в поліції.

Грошове забезпечення поліцейських Національної поліції врегульовано ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» та Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Проте зазначеними нормативними актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі 2340/4192/18.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується позивачем та представником відповідача, нарахування та виплата грошового забезпечення (усіх складових) поліцейських ГУНП в Сумській області проводиться в межах рекомендованих НПУ граничних розмірів грошового забезпечення у розрізі категорій та відповідних посад.

За результатами планового внутрішнього аудиту у Головному управління Національної поліції в Сумській області за період з 01 квітня 2017 по 31 березня 2020 було виявлено недоплату грошового забезпечення лейтенанту поліції ОСОБА_1 слідчого Шосткинського ВП, звільненій наказом від 08.08.2019 №290 о/с, а саме: у вересні 2018 року у вищевказаного працівника змінилась вислуга років, однак перерахунку премії за період з вересня 2018 року по липень 2019 зроблено не було.

Так, донарахування та виплата надбавки за стаж служби в поліції проведено в серпні 2019 року під час розрахунку при звільненні, відповідно до платіжного доручення № 3560 від 09.08.2019. Донарахування та виплата премії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 по 31.07.2019 проведено та здійснено самостійно відповідно до платіжного доручення № 3184 від 19.06.2020.

Таким чином, відповідачем було проведено розрахунок з позивачем не в день звільнення - 08.08.2019, а лише 19.06.2020, тобто у строк більше 10 місяців з моменту звільнення, а отже відповідач несе відповідальність у вигляді зобов`язання виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто відповідачем фактичний розрахунок з позивачем при звільненні проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем її права на належну оплату праці просить зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області виплатити їй суму середнього заробітку за період затримки при розрахунку належної заробітної плати.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за порушення власником строків розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17, від 29.04.2020 у справі 821/569/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, враховуючи обставини справи суд може застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Отже, враховуючи правову позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне при визначенні розміру відшкодування врахувати критерії оцінки розміру відшкодування за час розрахунку при звільненні, наведені вище.

При цьому, суд враховує, що відповідно до Положення про преміювання поліцейських ГУНП в Сумській області від 28.06.2018 №845, навіть з причин невірного автоматичного розрахунку у програмному забезпеченні "МІА" в період з 01.09.2018 по 31.07.2019, грошове забезпечення позивачу виплачувалось у тих же розмірах, що і іншим поліцейським Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області, які проходили службу на посадах слідчих, за рахунок встановлення більшого відсотку премії.

Крім того, суд бере до уваги, що відповідачем самостійно здійснено донарахування та виплата премії ОСОБА_1 за період з 01.09.2018 по 31.07.2019.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України та погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на користь останньої середнього заробітку за весь час затримки в розмірі середньомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , визначеного в довідці про доходи від 01.10.2020 №29/1718 в сумі 11537, 06 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки саме позивач не вживала дій протягом тривалого строку щодо нарахування та стягнення належних їй сум.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності, не довів суду правомірність своїх дій, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року по справі № 589/3194/20 в частині задоволення позовних вимог прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 по справі № 589/3194/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді Я.М. Макаренко О.М. Мінаєва
У зв`язку із перебуванням судді Мінаєвої О.М. у відпустці повний текст постанови складено 26.04.2021 року