Справа № 480/3853/20
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року Справа № 480/3853/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соп`яненка О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Усенко І.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Чумака Р.В.,

представника відповідача - Кирилкіної А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, 3-тя особа: Управління Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування пунктів наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що будучи громадянином Російської Федерації, отримав дозвіл на імміграцію в Україну. 06.06.2014 УДМС у Сумській області видана посвідка на постійне проживання. У зв`язку з досягненням 25 літнього віку звернувся з заявою про видачу посвідки на постійне проживання. Рішенням від 20.09.2019 УДМС у Сумській області в оформленні довідки відмовлено на підстав п.п. 11 п. 62 порядку оформлення посвідок відповідно до вимог якого в оформленні або видачі посвідки підрозділ ДМС відмовляє у інших випадках, передбачених законом. На адвокатський запит повідомлено, що підставою для відмови став висновок про незаконну видачу посвідки на постійне проживання. У чому саме полягає порушення законодавства не зазначено. Вважає, що у видачі довідки відмолено безпідставно.

З матеріалів іншої справи за його позовом позивачу стало відомо про винесення ДМС 05.02.2020 наказу про визнання посвідки на постійне проживання та її вилучення. Вважає наказ протиправним. Висновок за результатами перевірки у порушення вимог п. 72 порядку оформлення посвідки на постійне проживання не погоджений керівником підрозділу ДМС. Крім того, інформація з автоматизованої системи обміну інформацією "Аркан" стосується іншої особи. З наявних матеріалів вбачається що інформація надавалась щодо " ОСОБА_1 " Прізвище позивача має інше написання.

Приймаючи оскаржуваний наказ відповідач порушив принцип правової визначеності. Посвідка на постійне проживання видана ОСОБА_1 06.06.2014, а наказ № 25 про визнання її недійсною 05.02.2020. Висновки про можливе порушення при видачі довідки зроблено відповідачем через п`ять з половиною років, що є неприпустимим у демократичному суспільстві та порушує права позивача.

Посвідка на постійне проживання є похідним документом від дозволу на імміграцію, а тому визнання її недійсною без скасування дозволу на імміграцію є необґрунтованою. Позивач отримав дозвіл на імміграцію разом з матір`ю, оскільки на той час був неповнолітнім. Знаходився на території України на законних підставах.

Просить визнати протиправними та скасувати п. 22 п.п. 22.1, 22.2 наказу ДМС України від 05.02.2020№ 25 в частині визнання недійсної посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Відповідач у письмовому відзиві позов не визнав. Пояснив, що позивач отримав разом з матір`ю дозвіл на імміграцію в Україну 18.12.2008, будучи неповнолітнім. Відповідно до вимог Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання вона оформлюється іноземцям, які досягли 16-літнього віку. Позивач досяг 16-літнього віку ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вперше ОСОБА_1 звернувся до органу ДМС та отримав посвідку на постійне проживання лише 06.06.2014. При дослідженні матеріалів справи було встановлено, що на момент отримання посвідки позивач був повнолітнім та перебував на території України з порушенням дозволеного для іноземців строку перебування. Відповідно до наявних у системі "Аркан" відомостей вперше виїхав за межі України 29.05.2019. Рішення про видачу ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання від 06.06.2014 прийнято з порушенням вимог закону. У зв`язку з цим видано наказ про визнання недійсною посвідки позивача. Вважає, що наказ видано правомірно.

У зв`язку зі зверненням позивача 14.09.2019 з заявою про обмін посвідки через досягнення 25-літнього віку була проведена перевірка матеріалів та встановлено факт незаконної видачі посвідки у 2014 році. Позивачем були надані неправдиві відомості щодо законності перебування на території України. Відповідно до п.п. 8 п. 72 Порядку № 321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі оформлення з порушенням вимог законодавства. Просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні сторони та 3-тя особа вимоги та заперечення підтримали із зазначених підстав.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Російської федерації (а.с. 5-6). У 2008 році позивач, будучи неповнолітнім, разом з матір`ю отримав дозвіл на імміграцію в Україні, строк дії якого визначно до 18.12.2009 (а.с.48). 03.06.2014 позивач подав заяву про оформлення посвідки на постійне проживання (а.с. 50). 06.07.2014 така посвідка йому була видана (а.с. 8). 14.09.2019 ОСОБА_1 подав заяву про оформлення посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 25-літнього віку (а.с. 58-59).

Пунктом 22 наказу ДМС України № 25 від 05.02.2020 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню і знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану УДМС у Сумській області 06.06.2014 ОСОБА_1 зобов`язано начальника УДМС в Сумській області забезпечити вилучення посвідки та здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (а.с. 78-81).

Відповідно до ст. 1 закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Статтею 12 закону України "Про імміграцію" визначено підстави для касування дозволу на імміграцію. Відповідно до ст. 13 ч. 1, зазначеного закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Інших підстав для вилучення у іммігранта посвідки на постійне проживання законом не визначено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Відповідно до ст. 1 ч. 1 п. 17 цього закону посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

З наведеного вбачається, що іноземець отримує право на постійне проживання в Україні на підставі дозволу на імміграцію. Закон не встановлює терміну дії такого дозволу. Посвідка ж на постійне проживання лише підтверджує таке право та посвідчує особу іноземця. Як було зазначено, позивач отримав дозвіл на імміграцію у 2008 році. Після цього ОСОБА_1 проживав в Україні. Ця обставина підтверджується позначками про реєстрацію місця проживання у посвідці на постійне проживання, довідкою з місця проживання та довідкою відділу освіти, молоді та спорту Охтирської міської ради про те, що у період з 01.09.2008 по 11.05.2012 ОСОБА_1 навчався в Охтирській загальноосвітній школі I-III ступенів №5 Охтирської міської ради Сумської області (а.с. 8-10, 55). Суд вважає безпідставним посилання відповідача у відзиві та УДМС в Сумській області у висновку за результатами перевірки на "Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. N 150. Зазначений порядок визначає процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. Відповідно до п. 2 Порядку іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в разі в`їзду з держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року. Відповідно до п. 6 п.п. 3 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за довгостроковою візою, якщо протягом строку дії візи з поважних причин не оформлено посвідки на постійне чи тимчасове проживання, за умови подання підтверджувальних документів - на період не більш як один місяць. До довгострокових віз прирівнюються візи типу О, ІМ-1, ІМ-2, ІМ-3 і Ф, оформлені до 11 вересня 2011 р. (до закінчення строку їх дії).

Відповідно до ст. 11 ч.ч. 1-2 Закону України "Про імміграцію" особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють імміграційну візу, що є чинною протягом року з дня її оформлення. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України. Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому імміграційною візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з наведених норм, особам, які отримали дозвіл на імміграцію в Україну оформлюється імміграційна віза. Такі особи на підставі дозволу на імміграцію набувать право постійного проживання в Україні. Порядок же, затверджений Постановою КМ України від 15 лютого 2012 р. N 150 врегульовує процедуру продовження строку тимчасового перебування іноземців в Україні та не передбачає такого продовження для осіб, які отримали імміграційну візу.

Відповідно до п. 7 "Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання" (у редакції чинній станом на 2008 рік) посвідки на постійне проживання оформляються іноземцям та особам без громадянства, які досягли 16-річного віку. На момент в`їзду ОСОБА_1 в Україну в 2008 році він 16-літнього віку не досяг. Відповідно, у нього не виникло обов`язку звернення у встановлений законом строк для оформлення такої посвідки. Діючими нормативними актами не встановлено обов`язку оформлення такої посвідки іноземцями, які набули право постійного проживання на підставі дозволу на імміграцію та постійно проживають в Україні на момент досягнення 16-літнього віку. Право позивача на постійне проживання в Україні та отримання відповідної посвідки було визнано органами ДМС України та 06.06.2014 оформлено посвідку на постійне проживання. У відзиві на позов відповідач вказує, що посвідка була оформлена з порушенням вимог законодавства та на підставі недостовірних даних, що повідомлені ОСОБА_1 . При цьому ні у відзиві, ні у судовому засіданні представником відповідача не вказано які саме недостовірні відомості були повідомлені позивачем при отриманні посвідки у 2014 році.

Суд вважає необґрунтованими висновки відповідача про порушення законодавства при документуванні ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання у 2014 році.

Відповідно до п.73 "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. N 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС. Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС. Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним і керується верховенством права. Відповідно до ст.ст. 2 ч. 3 п. 1 КАС України верховенство права є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства. Відповідно д ост. 6 ч.ч. 1,2 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "належного урядування". У рішенні по справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). З іншого боку, потреба виправити помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки". Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За змістом визначення посвідки на постійне проживання, наданим ст. 1 закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вона не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує наявне у іноземця право постійного проживання в Україні та посвідчує його особу. Разом з тим, встановлені п.73 "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання" наслідки визнання недійсною посвідки на постійне проживання виходять за межі визначення посвідки, що надано у законі. Визнання недійсною посвідки на постійне проживання майже через шість років після її видачі структурними підрозділами самого відповідача, суд вважає непропорційним втручанням у права ОСОБА_1 , що набуті ним на підставі дозволу на імміграцію. Такі рішення відповідача створюють для позивач стан правової невизначеності та порушують його права.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати пункт 22 підпункти 22.1 та 22.2 наказу ДМС України № 25 від 05.02.2020, яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 від 06.06.2014, отриману позивачем.

На підставі ст. 139 КАС України суд вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служба України про визнання протиправними та часткове скасування наказу задовольнити. Визнати протиправним та скасувати пункт 22 підпункти 22.1 та 22.2 наказу Державної міграційної служби України № 25 від 05 лютого 2020 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання".

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська 9, ) судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.04.2021.

Суддя О.В. Соп`яненко