Справа № 580/2499/19
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2021-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року справа № 580/2499/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2021 з Верховного Суду у Черкаський окружний адміністративний суд після скасування рішень першої та апеляційної інстанцій на новий розгляд надійшла справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач), в якій просить відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку із заробітної плати за березень 2018 року (правова оцінка надана судовим рішенням по справі №2340/4585/18) при його звільненні 05 травня 2018 року за період з 05.05.2018 до 04.06.2019 в сумі 155032,12 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на посаді за період з 01.03.2018 до 31.03.2018 у сумі 8977,50 грн. Вказані кошти позивачу виплачено 04.06.2019, тобто через 268 робочих днів. Також зазначає, що середній заробіток позивача має розраховуватись з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної палати за відповідної посадою. Тому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 155032,12 грн.

Відповідач заперечуючи проти позову, 02.09.2019 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на рішення у справах № 2340/4585/18 від 26.12.2018, №826/7878/18 від 02.04.2019, № 580/1516/19 від 20.08.2019, та на позовні вимоги позивача заявлені у справах № 580/1858/19 та № 580/2196/19, вказує на безпідставність позовних вимог.

02.09.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому він просить суд закрити провадження у справі та відмовити у задоволенні позову. Вказує, що у справах №580/1516/19, №580/1858/19 та №580/2196/19 розглядаються позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за квітень-червень 2019 року. Тому позовні вимоги у цій справі не можуть бути розглянуті з огляду на п.5 ч.4 ст.169 КАС України.

09.09.2019 позивач подав суду відповідь на відзив, в якій, окрім викладених у позовній заяві доводів зазначив, що вищевказані справи (№580/1516/19, №580/1858/19, №580/2196/19) стосуються стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тоді як предметом справи, що розглядається є стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати, що є санкцією для роботодавця відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України. Також позивач просить врахувати висновки Верховного Суду у справі №826/10972/18 що коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення посадового окладу.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 відмовлено повністю у задоволенні вищевказаного позову.

Мотивами цього рішення зазначено, що між сторонами у даній справі склались правовідносини у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 № 2340/4585/18, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення судового рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у поновленні на посаді на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі № 823/653/17.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року змінено в частині мотивування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року залишено без змін.

Змінюючи мотиви прийнятого судом першої інстанції рішення, апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги стосуються не стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що визначено ст. 117 КЗпП України, оскільки позивач був поновлений на роботі з 05.05.2018, а пов`язані з затримкою виплати заробітної плати за березень 2018 року, яку він отримав лише у червні 2019 року (рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18).

Разом з тим, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України та статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року при звільненні позивача за період з 05.05.2018 до 04.06.2019 не кореспондуються з вимогами статті 117 КЗпП України, а тому задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду від 15.02.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі №580/2499/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Черкаського окружного адміністративного суду.

У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду; про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо конституційності рішення Європейського суду з прав людини в справі "Меньшаков проти України" від 08.04.2010 у взаємозв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу; про постановлення окремої ухвали про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними, та направити її Кабінету Міністрів України та Міністерству соціальної політики України; про встановлення строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання судового рішення; про постановлення окремої ухвали, якою зобов`язати Правління Пенсійного Фонду України усунути причини та умови, що сприяли порушенню трудового законодавства, та направити її Кабінету Міністрів України та Міністерству соціальної політики України; про постановлення окремої ухвали внаслідок допущення судами нижчих інстанцій неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права - відмовлено.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, Верховний Суд у справі, що розглядається, дійшов висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд, скасовуючи вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що суди попередніх інстанцій, неправильно застосувавши норми матеріального права, не встановили відповідних фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, не дослідили докази щодо визначення розміру середнього заробітку, не встановили час затримки розрахунку. При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

За наслідками автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Черкаського окружного адміністративного суду Рідзелю О.А.

Ухвалою від 26.02.2021 справу прийнято справу до свого провадження та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного провадження.

16.03.2021 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, з огляду на те, що виплачений позивачу на виконання рішення суду у справі №2340/4585/18 середній заробіток за час затримки розрахунку із заробітної плати за березень 2018 року не є заробітною платою або виплатою, яка нарахована, але не сплачена позивачу, а тому ст.117 КЗпП України не підлягає застосуванню у цьому випадку.

22.03.2021 позивач подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідно до висновків Конституційного Суду України у рішення від 15.10.2013 №8-рн/2013 поняття «заробітна плата» слід розуміти, як усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору.

Ухвалою від 22.04.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" Пенсійним фондом України прийнято наказ №213-о від 29.03.2017 "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області".

30.03.2017 головою комісії з припинення Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі, заступником начальника управління Толдоновою Н.В. видано наказ від 30.03.2017 №17-о "Про оголошення п.4. наказу Пенсійного фонду України від 29.03.2017 №213-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області", яким ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією, пункт 4 частини 1 статті 83 та пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" .

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі №823/653/17 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 29.03.2017 №213-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 03.04.2017.

Стягнуто зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 90630 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Крім того, вказаним рішенням Київський окружний адміністративний суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 03.04.2017, та звернув до негайного виконання рішення суду в частині стягнення зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь ОСОБА_1 суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця у розмірі 4488 грн. 75 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2018 рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі №823/653/17 залишено без змін.

На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі №823/653/17 позивача поновлено на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 03.04.2017 наказом Пенсійного фонду України від 24.04.2018 №183-о.

Відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 04.05.2018 № 212-о оголошено наказ Пенсійного фонду України від 24.04.2018 №183-о про поновлення позивача на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 03.04.2017.

У подальшому, у зв`язку з не нарахуванням та не виплатою заробітної плати за період з 01.03.2018 по 31.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області пов`язаної з невиплатною заробітної плати у відносинах публічної служби начальнику управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 31.03.2018;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області виплатити начальнику управління Пенсійного фонду України в Тальнівського району Черкаській області ОСОБА_1 заробітну плату (оклад, ранг, вислуга) у відносинах публічної служби за період з 01.03.2018 по 31.03.2018 в сумі 11100 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах стягнення за один місяць в сумі 11100 без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019, вказаний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на посаді за період із 01.03.2018 до 31.03.2018 у сумі 8977,50 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 21.05.2019.

Згідно з квитанцією ПАТ «Укрпошта» (том 1 а.с.9) кошти позивачем отримано 04.06.2019.

Позивач вважаючи, що відповідач у відповідності до ст.117 КЗпП України зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року при його звільненні з 05.05.2018 до дня фактичного розрахунку - 04.06.2019 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував таке.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття "якість закону" таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року "Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року "Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65).

Отже, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

Разом з тим ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, Верховний Суд у справі, що розглядається (№580/2499/19), дійшов висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Суд встановив, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18 фактично стосується нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за березень 2018 року в сумі 8977,50 грн.

Суд врахував, що наказом Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-о "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією.

Зважаючи на мотиви рішення суду у справі №2340/4585/18 та вимоги ст.116 КЗпП України, остаточний розрахунок з позивачем, у т.ч. за березень 2018 року мав бути проведений 04.05.2018.

Водночас, як установлено судом розрахунок із позивачем за березень 2018 року проведено 04.06.2019, що вчинено із порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України, а відтак у відповідності до ст.117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який в даному випадку становить з 05.05.2018 до 04.06.2019 (268 робочих днів).

Визначаючи суму середнього заробітку позивача для обчислення відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні, суд застосовує процедуру нарахування середнього заробітку працівника за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 100).

Згідно абз.3 п.2 Порядку №100 у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою відповідача від 08.08.2019 №70618/05-03 позивачу за березень 2018 року нараховано суму 8977,50 грн., а квітень 2018 року - 8122,50 грн.

Зважаючи, що у березні 2018 року кількість робочих днів становила 21 день, а у квітні - 20 днів, середньоденний дохід позивача становив 417,07 грн.

Доводи позивача щодо необхідності коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення посадових окладів державних службовців, що відбувся з 01.01.2018, на підставі постанови КМУ від 25 січня 2018 року №24 "Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році" та з 01.01.2019 на підставі постанови КМУ від 06 лютого 2019 року №102 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2019 році", суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно з п.10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

З аналізу наведеної норми суд дійшов висновку, що застосування вищевказаної норми щодо коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення тарифних ставок відбувається у випадку збереження за працівником середнього заробітку за відповідний період, зокрема, у разі вимушеного прогулу або затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Отже, якщо роботодавцем не забезпечено здійснення фактичного поновлення працівника за рішенням суду, то такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді за вказаний період з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати відповідно до п.10 Порядку №100.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №0640/4691/18 та від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17.

Водночас, предметом спірних правовідносин у справі, що розглядається, є виплата позивачу відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, вимоги про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є відмінними від вимог про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ці вимоги мають різну правову природу і походять із різних обов`язків роботодавця, а тому, відповідно, мають різне правове регулювання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування коригування середнього заробітку позивача на коефіцієнт підвищення посадових окладів державних службовців для обчислення середнього заробітку у спірних правовідносинах.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №826/10972/18 не є обґрунтованими, оскільки у вказаній справі Верховний Суд надавав оцінку саме правомірності розрахунку середнього заробітку за вимушений прогул із застосуванням п.10 Порядку №100, тоді, як зазначено вище, у справі, що розглядається, предметом спору є виплата позивачу компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Також у вказаній справі, яку переглядав Верховний Суд особа не була поновлена на роботі. Отже, фактичні обставини у справі №826/10972/18 та у даній справі не є подібними.

Крім того, з метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області реорганізовано шляхом приєднання до Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області та проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Згідно з даними ЄДРПОУ Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області, яке мав очолювати позивач, припинено 04.04.2017.

У подальшому на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року №821 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" Звенигородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Отже, з 04.04.2017 посада начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області, на яку позивача поновлено рішенням суду, відсутня.

При цьому, у період поновлення позивача на посаді його оклад не переглядався.

Оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин посада, на яку поновлено позивача відсутня, посадовий оклад за посадою з відмінними функціональними обов`язками не може бути взятий для розрахунку середнього заробітку позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення.

Як установлено судом, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає застосуванню показник 417,07 грн., а кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 268 робочих днів.

Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з позивачем за вказаний період становить 111774,76 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у вказаній частині.

Стосовно заявленого позивачем у позовній заяві клопотання постановити за наслідками вирішення спору окрему ухвалу в порядку вимог ч.9 ст.249 КАС України стосовно порушення законодавства, яке має ознаки кримінальних правопорушень згідно зі ст.ст.175 Кримінального кодексу України в частині безпідставної невиплати заробітної плати більше як за 1 місяць та направити її прокурору або органу досудового розслідування суд врахував таке.

Згідно з ч.1 ст.249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд відповідно до ч.2 вказаної статті може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Отже, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, згідно з ч.9 ст.249 КАС України надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Щодо посилання позивача на вчинення відповідачем кримінального правопорушення в частині невиплати заробітної плати, суд врахував, що диспозиція ст.175 Кримінального кодексу України передбачає наявність суб`єктивної сторони - вини особи у вигляді умислу. Таких дій під час розгляду та вирішення спору суд не встановив. Крім того позивач не позбавлений права звернутись до правоохоронних органів із заявою про злочин.

Тому відповідне клопотання не підлягає задоволенню.

Щодо заявленого позивачем у позові клопотання встановити строк для подання відповідачем до суду звіту про виконання судового рішення відповідно до ст. 382 КАС України, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є диспозитивним правом суду, що може використовуватись залежно від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачем не наведено аргументованих доводів та не надано доказів того, що рішення суду про виплату коштів буде відповідачем не виконане та потребує додаткового контролю.

Тому клопотання про встановлення строку для подання відповідачем до суду звіту про виконання судового рішення задоволенню не підлягає.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору і не надано доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст.2, 6, 14, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул. Смілянська, буд.23; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку за березень 2018 року при звільненні 05 травня 2018 року за період з 05.05.2018 до 04.06.2019 в сумі 111774,76 грн. (сто одинадцять тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 76 коп.) без урахування обов`язкових податків та зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя О.А. Рідзель