Справа № 340/1692/20
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2021-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2021 року м. Дніпросправа № 340/1692/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рубана А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №340/1692/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонгального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного територіальне управління юстиції у Кіровоградській області (далі відповідач-1), Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (далі відповідач-2) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Про звільнення ОСОБА_1 №932/к від 26.12.2019;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з 28.12.2019;

- стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (код ЄДРПОУ - 43314918) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працювала в системі органів юстиції з 2016р. Загальний трудовий стаж складає 39 років і 8 місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції №870 від 09.10.2019 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, серед яких Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області.

Утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.

Установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

24.10.2019 позивача було попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління у Кіровоградській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Про звільнення ОСОБА_1 №932/к від 26.12.2019 позивач була звільнена з займаної посади 28.12.2019 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління у Кіровоградській області, з припиненням державної служби.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки фактично ліквідація територіальних органів юстиції не відбулася, а правонаступником у зв`язку з реорганізацією ГТУЮ у Кіровоградській області є новоутворена установа - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого перейшли зобов`язання, що випливають з трудових правовідносин. Крім того, при звільненні позивача не були дотримані гарантії, передбачені трудовим законодавством, оскільки з моменту попередження про звільнення їй не було запропоновано вакантні посади, які б вона могла займати відповідно до своєї кваліфікації, а також не враховано наявність у неї переважного права на залишення на роботі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області №932/к від 26.12.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 "

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з 28.12.2019 року.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.12.2019р. до 08.09.2020р. у сумі 107510,85 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми 13050,45грн. звернуто до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду відповідачем-1 подано апеляційну скаргу. Апелянт стверджує, що у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Кіровоградській області, яка відбулася на виконання постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", позивача було своєчасно повідомлено про звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". З прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" №117-IX від 19.09.2019 року з цієї статті виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби чи іншу роботу у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу. Відтак відповідач не мав обов`язку пропонувати позивачу посаду в новоутвореному Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Дніпро), оскільки воно є іншою юридичною особою публічного права, а норми частин 1, 2 статті 49-2 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про реорганізацію територіальних органів Міністерства юстиції, не взявши до уваги положення постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 року. Також, на думку апелянта, є помилковим висновок суду щодо порушення відповідачем ст.ст. 40, 42 КЗпП України, оскільки ч.5 ст. 40 цього Кодексу передбачені особливості застосування, у тому числі, положень ст.42 Кодексу, а саме, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП встановлюються законом, що регулює їхній статус. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно застосував в даному випадку норми КЗпП України, в свою чергу Закон України «Про державну службу», який регулює порядок звільнення державних службовців, відповідних застережень не містить. Окремо апелянт звернув увагу на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не врахував, що позивачем порушено строк звернення до суду, передбачений

Згідно вимог апеляційної скарги, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач вважає доводи апелянта безпідставними та просить залишити рішення суду пешої інстанції без змін.

Сторонами додатково подавались письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи.

Дану справу судом апеляційної інстанції розглянуто в режимі відеоконференції. В судовому засіданні сторонами підтримані відповідні доводи і заперечення.

Заслухавши доводи сторін та перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", та на підставі наказу Міністерства юстиції України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" №3173/5 від 16.10.2019 року, ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області. (а.с.89-91, 92-96)

Головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Кіровоградській області видано накази №129/07 від 17.10.2019 року "Про створення ліквідаційної комісії" та №135/07 від 18.10.2019 року "Про затвердження плану заходів", яким затверджено план заходів, пов`язаних з ліквідацією ГТУЮ в Кіровоградській області. (а.с.100-105). Цим планом передбачено письмово повідомити працівників про ліквідацію ГТУЮ у Кіровоградській області та попередити державних службовців про наступне припинення державної служби та вивільнення (статті 83, 87 Закону України "Про державну службу", статті 40, 49-2 КЗпП України).

Головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Кіровоградській області позивачу вручено персональне попередження №08-09/01-41/1711 від 23.10.2019 року, яким її повідомлено про те, що по закінченню двомісячного терміну з моменту попередження вона підлягає звільненню з роботи відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с.110).

26.12.2019р. на підставі наказу №932/к ГТУЮ у Кіровоградській області Про звільнення ОСОБА_1 позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГТУЮ у Кіровоградській області з 28.12.2019 року, у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до п. 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби (а.с.33).

Виходячи з аналізу положень Закону України «Про державну службу», КЗпП України, Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", а також змісту постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 року, суд першої інстанції врахував, що Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, що спростовує доводи відповідача про ліквідацію цієї юридичної особи публічного права без правонаступництва.

В процесі припинення юридичної особи ГТУЮ у Кіровоградській області його рухоме та нерухоме майно, майнові права та обов`язки, фінансові зобов`язання передані до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 34-43).

До правонаступника - новоствореної юридичної особи - Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися ГТУЮ у Кіровоградській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Таким чином, суд зазначив, що в ГТУЮ у Кіровоградській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, а тому роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося без законної підстави та з порушенням передбаченого законом порядку, що свідчить про протиправність наказу №932/к від 26.12.2019 року.

Зважаючи на те, що позивача протиправно звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 28.12.2019 року, суд прийняв рішення про поновлення позивача на цій посаді з 28.12.2019 року, тобто з дня звільнення.

Враховуючи приписи ст. 27 Закону України Про оплату праці, а також постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, суд, відповідно до довідки (а. с. 75), обрахував належну позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.12.2019р. до 08.09.2020р. у розмірі 107510,85 грн., яка, як визначив суд, підлягає стягненню з відповідача-1, зважаючи на те, що саме в цей орган позивача поновлено на посаді. Крім того, суд врахував, що станом на час вирішення справи, згідно відомостей з ЄДРПОУ відповідач-1, як юридична особа, не припинений, перебуває в стані припинення з 18.10.2019р., а тому відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України правоздатність відповідача-1 не припинено, в т.ч. і в частині виконання зобов`язань, які виникли в процесі діяльності.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних дій та рішень відповіда.

Так, сторонами не заперечується, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", та на підставі наказу Міністерства юстиції України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" №3173/5 від 16.10.2019 року, ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області.

У п. 3 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року, вказано, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, в тому числі, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Отже, як вірно зазначив суд, в даному випадку фактично відбулось об`єднання (злиття) кількох територіальних органів Мін`юсту, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган Мін`юсту, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами врегульовано Конституцією України, Законом України «Про державну службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), норми якого є спеціальними у спірних правовідносинах, а також КЗпП України у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Згідно ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

У відповідності до ч. 5 цієї норми, наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Будь-яких інших застережень стосовно процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, в тому числі і у разі ліквідації державного органу, приписи ст. 87 Закону України «Про державну службу» не містять.

Таким чином, в даному випадку суд першої інстанції правомірно обґрунтував відповідну правову позицію положеннями КЗпП України, оскільки відповідні питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону не врегульовані.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції правомірно враховано положення ст.ст. 40, 49-2 КЗП України в редакції із змінами, внесеними Законом №263-ІХ від 31.10.2019, що діяв на час звільнення позивача із займаної посади. Хоча в подальшому Законом № 378-IX від 12 грудня 2019 року були внесені зміни до КЗпП України, в тому числі і у ст.49-2 Кодексу, проте на час звільнення позивача цей Закон не набув чинності, тому передбачені у ньому особливості вивільнення, які стосуються державних службовців, в даному випадку не застосовуються.

Отже, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи. організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) - не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне вивільнення - з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Водночас, положеннями частини першої статті 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. За правилами частини 2 цієї статті - визначено категорії працівників, яким при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається перевага в залишенні на роботі.

Зокрема п. 10 ч. 2 ст. 42 КЗпП передбачає, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Як вірно врахував суд першої інстанції та це підтверджено наявними у справі доказами, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25), з урахування положень статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 01.07.2020р. могла скористатись правом виходу на пенсію оскільки досягла необхідного віку (59 років і 6 місяців). Отже на дату звільнення до настання пенсійного віку позивачу залишилось майже 7 місяців.

Колегія суддів зауважує, що на час апеляційного розгляду позивач звільнена з посади державної служби у зв`язку з досягненням пенсійного віку.

З аналізу вищенаведених норм законодавства та відповідних обставин справи вбачається, що позивач звільнена з посади незаконно, інших вакантних посад позивачці не пропонувалось, застереження, передбачені ст.42 КЗпП України відповідачем не враховані, тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення позивача на раніше займаній посаді є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності у відповідача-1 обов`язку дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю, з огляду на те, що безпосередньо пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року установлено, що:

- територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;

- здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;

- міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074 визначено процедуру, пов`язану з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Пунктами 5,6, 7, 8 цієї Постанови встановлено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Водночас, згідно п.3 Постанови, пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та повинна містити: у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

У постанові Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів Мін`юсту або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів Мін`юсту, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган Мін`юсту, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

Крім того, як установлено судом першої інстанції, в процесі припинення юридичної особи ГТУЮ у Кіровоградській області його рухоме та нерухоме майно, майнові права та обов`язки, фінансові зобов`язання, передані до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 34-43). Основні завдання та функції територіальних управлінь Міністерства юстиції також не змінювались.

Отже, у даному випадку, суд першої інстанції обґрунтовано застосував правову позицію, наведену у постановах Верховний Суд України від 17.10.2011 року (справа №21-237а11), від 16.10.2012 року (справа №21-267а12), від 28.10.2014 року (справа №21-484а14), від 19.01.2016 року (справа №810/1783/13-а), та у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 року (справа №820/2932/16), від 24.12.2019 року (справа № 591/3068/16-а) згідно якої встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, зобов`язує роботодавця (державу) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Наведене спростовує доводи апелянта щодо відсутності підстав для поновлення позивача на раніше займаній посаді, а також правомірність її звільнення у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Кіровоградській області без пропозиції працевлаштування на іншій рівнозначній посаді.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції Інструкції про порядок ведення трудових книжок, оскільки позивача поновлено на посаді з 28.12.2019, тобто днем звільнення, який вважається останнім робочим днем та за який позивач під час остаточного розрахунку отримала заробітну плату, колегія суддів розцінює критично.

Згідно зі ст. 235 КЗпП рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню. Таке рішення вважається виконаним із дня видання роботодавцем відповідного наказу.

Разом із винесенням рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, у разі визнання судом звільнення незаконним уважається, що працівник не припиняв своєї роботи. Водночас роботодавець повинен видати відповідний наказ про поновлення працівника на роботі, зазначивши в ньому про: скасування наказу про звільнення, яке визнано незаконним; допуск працівника до роботи, яку він виконував раніше; вилучення всіх записів, пов`язаних із незаконним звільненням, з кадрових документів; виплату компенсації за час вимушеного прогулу.

Згідно роз`яснень Міністерства праці та соціальної політики України в листі від 07.08.2007 р. № 205/06/187-07, питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до його трудової книжки відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.93 р. № 58. Зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним, та поновлення на роботі відбувається з дати звільнення працівника, яка згідно з цим рішенням визнається недійсною.

Зважаючи на те, що позивача протиправно звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 28.12.2019 року, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що вона має бути поновлена на цій посаді саме з 28.12.2019 року.

В той же час, враховуючи, що позивач за цей день як за останній робочий день отримала заробітну плату, у розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом помилково включено 28.12.2019 року, отже рішення суду в цій частині підлягає зміні та розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватись з наступного робочого дня, яким є 02.01.2020.

Колегією суддів також відхиляються доводи апелянта з приводу порушення судом норм процесуального права, зокрема неврахування судом факту пропуску позивачем строку звернення до суду, встановленому ч.5 ст.122 КАС України.

Так, вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом суд правомірно врахував наведені у заяві позивача обґрунтування причин пропуску такого строку, зокрема, необхідність догляду за матір`ю похилого віку, яка протягом січня-лютого 2020 року перебувала у лікарні, а також встановлення карантину згідно постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 та продовження у зв`язку з цим процесуальних строків, у тому числі строку звернення до суду.

Таким чином, доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.

Проте, з урахуванням помилкового визначення періоду стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням ст. 317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідній частині.

Керуючись ст.ст. 243, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області - задовольнити частково.

Змінити четвертий абзац рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №340/1692/20, виклавши його в наступній редакції: «Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2020р. до 08.09.2020р. у сумі 106889,40 грн».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 328 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко