Справа № 500/202/21
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/202/21

26 квітня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Шаблій Ю.П., представника позивача - Кукурудзи А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Зборівська міська рада Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу від 16.11.2020 року № 19-5825/14-20-СГ та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільські області (далі - відповідач) в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 16.11.2020 за №19-5825/14-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1,5000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту - села Плісняни на території Зборівської міської ради Зборівського району Тернопільської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ ґрунтується на припущені відповідача, що земельна ділянка, щодо якої позивач звернувся із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, органами місцевого самоврядування була передана громадянам в користування (власність) для ведення особистого підсобного господарства, що суперечить вичерпному переліку підстав для відмови визначеному частиною сьомою ст.118 Земельного кодексу України і слугувало підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді від 25.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання.

Представник відповідача подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову, та вказує, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,50000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту села Плісняни на території Пліснянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області оскаржуваним наказом йому відмовлено у її задоволенні на підставі частини 5 статті 116 та частини 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, так як за відомостями Державного земельного кадастру згідно Державної статистичної звітності форми 6-зем станом на 01.01.2016, погодженої розпорядженням голови Зборівської районної державної адміністрації від 05.01.2016 № 5-од «Про затвердження річного земельного звіту», масив, в якому знаходиться бажана земельна ділянка, відносяться до особистих підсобних (селянських) господарств, тобто земельні ділянки, що були передані органами місцевого самоврядування громадянам у користування (власність) для ведення особистого селянського господарства, а відомості щодо припинення права користування відсутні. Зазначив, що наведена підстава для відмови обґрунтовується наявною земельно-кадастровою інформацією та інформацією наданою органами місцевого самоврядування (дані з Державного земельного кадастру, дані звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності, рішення органів місцевого самоврядування та інше). Відтак вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до норм чинного законодавства, а надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність позивачу без припинення користування земельними ділянками інших громадян є порушенням вимог норм статей 116, 141, 149 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 09.03.2021 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Зборівську міську раду.

Ухвалою суду від 24.03.2021 відкладено розгляд справи на 26.04.2021 та витребувано від Зборівської міської ради письмові документи.

На виконання ухвали суду Зборівська міська рада надала до суду документи.

В судовому засіданні 26.04.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача просив в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляд справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи у відкрите судове засідання не прибув, подав письмове клопотання, в якому просив розглядати справу без присутності представника міської ради.

Судом встановлено, що позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту села Плісняни на території Пліснянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області.

За результатами розгляду вказаної заяви наказом Головного управління від 16.11.2020 №19-5825/14-20-СГ позивачу відмовлено у наданні такого дозволу на підставі частини 5 статті 116 та частини 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, так як за відомостями Державного земельного кадастру згідно Державної статистичної звітності форми 6-зем станом на 01.01.2016, погодженої розпорядженням голови Зборівської районної державної адміністрації від 05.01.2016 № 5-од «Про затвердження річного земельного звіту», масив, в якому знаходиться дана земельна ділянка, відносяться до особистих підсобних (селянських) господарств, тобто земельні ділянки, що були передані органами місцевого самоврядування громадянам у користування (власність) для ведення особистого селянського господарства, а відомості щодо припинення права користування відсутні (аркуш справи 8).

Не погодившись із такою відмовою, вважаючи наказ протиправним, позивач звернулась до суду із відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з пунктом а ст.80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункт б частини 1 ст.81 Земельного кодексу України).

Згідно з частинами першою - другою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підпунктом «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Як встановлено підпунктом «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення селянського господарства в розмірі не більше 2,00 гектара.

Частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, від 12.11.2019 № 285 (чинного на час прийняття оскаржуваного наказу) Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Таким чином, у даному випадку відповідач має виключні повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства.

В свою чергу, системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №520/8576/18 та враховуються судом при вирішення даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Як вбачається з оскаржуваного наказу підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою є те, що проектна земельна ділянка, щодо якої до відповідача звернувся позивач із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою, органами місцевого самоврядування була колись передана громадянам в користування (власність) для ведення особистого підсобного господарства, а відомості щодо припинення прав користування у відповідача відсутні.

Виходячи зі змісту відзиву, надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність позивачу без припинення користування земельними ділянками інших громадян є порушенням вимог норм статей 116, 141, 149 Земельного кодексу України.

Поряд із цим, як зазначалося вище, частиною сьомою ст. 118 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: від 23 січня 2020 року у справі № 0840/2979/18 (адміністративне провадження № К/9901/68110/18).

Також в обґрунтування мотивів відмови відповідач вказував на те, що на підставі статистичних даних форми 6-ЗЕМ земельна ділянка щодо якої позивач звернувся із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою, органами місцевого самоврядування була колись передана громадянам в користування (власність) для ведення особистого підсобного господарства, а відомості щодо припинення прав користування у нього відсутні.

Однак, як встановлено судом така підстава не передбачена частиною сьомою ст. 118 Земельного кодексу України як підстава для відмови у наданні такого дозволу.

При цьому суд звертає увагу на те, що форма 6-ЗЕМ державної статистичної звітності з земельних ресурсів була затверджена 05.11.1998 наказом № 377 Державного комітету статистики України, який втратив свою чинність з 01.01.2016 на підставі наказу Державної служби статистики України № 190, прийнятого 19.08.2015 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 08.09.2015 за № 1084/27529.

Крім того, слід зазначити, що вищенаведена інформація буде перевірятися як при розроблені проекту землеустрою так і при вирішенні питання про виділення земельної ділянки позивачу у власність.

Поряд із цим, інших законодавчо встановлених підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачем не наведено. Відтак, з урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає до скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,5000 га, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частини четверта статті 245 КАС України).

У даному випадку повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною сьомою статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Такі повноваження не є дискреційними.

Наведене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 по справі №2040/6320/18.

Суд зазначає, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

В матеріалах справи не містяться докази, чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Відтак, суд приходить до висновку, що способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача належним чином розглянути питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із прийняттям відповідного владного рішення. При цьому суд зазначає, що при прийнятті рішення відповідач не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих підстав, які не знайшли свого підтвердження при оцінці судом у цій справі.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Крім того, позивач просить компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частиною 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат представником позивача надано суду: договір про надання правничої допомоги, акт про надання юридичних послуг, копія квитанції в сумі 3500,00 грн.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що сплачена позивачем сума на професійну правничу допомогу підлягає до стягнення, а не 5000,00 грн як про це просить позивач.

На підставі викладеного, з урахуванням співмірності, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 3500,00 грн., понесених у зв`язку з розглядом справи, які підлягають стягненню з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області № 19-5825/14-20-СГ від 16.11.2020 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою".

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.10.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5000 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту - села Плісняни на території Зборівської міської ради, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп., та 3500 (три тисячі п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. М. Лисенка, 20А,м. Тернопіль,46002 код ЄДРПОУ/РНОКПП 39766192);

третя особа:

- Зборівська міська рада Тернопільського району Тернопільської області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Б. Хмельницького, 13,м. Зборів,Тернопільська область,47201 код ЄДРПОУ/РНОКПП 04058410) .

Головуючий суддя Осташ А.В.