Справа № 520/9836/2020
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 р. Справа № 520/9836/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.12.20 по справі № 520/9836/2020

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Харківський обл.), в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. від 03.06.2020 №10585-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;

- зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 №520/14389/19 відповідачем повторно розглянуто клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та видано наказ від 03.06.2020 №10583-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", який обґрунтовано перебуванням бажаної земельної ділянки у постійному користуванні гр. ОСОБА_1 , що, як вказує позивач, суперечить, встановленому ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) переліку підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, про що також було зауважено під час розгляду справи № 520/14389/19. З огляду на викладене, вважає оскаржуваний наказ від 03.06.2020 № 10585-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того зазначив, що належним способом захисту його прав є саме зобов`язання відповідача надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки відповідач двічі відмовив йому у наданні дозволу з підстав, не передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України. Зауважив, що дана справа підсудна Харківському окружному адміністративному суду, оскільки оскаржується рішення суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі № 520/9836/2020, прийнятим в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, позовну заяву ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. від 03.06.2020 №10585-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Харківській обл. повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 05.09.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

На вищезазначене судове рішення, ОСОБА_1 , як особа, яка користується зазначеною земельною ділянкою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що земельна ділянка, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення, якої просить отримати позивач знаходиться на інвентаризованій земельній ділянці кадастровий номер :03:000:0433, користувачем якої є ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія ІV-ХР № 000001 та записом у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами) на території Кегичівської районної ради народних депутатів за №106 від 19.04.1999.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005, в якому, зокрема, зазначено, що ст. 92 ЗК України 2001 року не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках, а раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення осіб, вказує, що він є законним користувачем вказаної земельної ділянки, що свідчить про необхідність отримання його згоди на розроблення технічної документації із землеустрою земельної ділянки (її частини) в порядку, визначеному ст. 118 ЗК України.

Посилаючись на вимоги ч. 6 ст. 118 ЗК України та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17.12.2018 по справі № 509/4156/15-а та у постанові від 16.05.2019 по справі № 826/765/17 стверджує, що ненадання погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. З огляду на викладене, вказує, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, посилаючись на вимоги п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України, стверджує, що суд першої інстанції ухвалив рішення без залучення в якості третьої особи ОСОБА_1 , який є користувачем земельної ділянки на яку претендує позивач, що є грубим порушенням норм процесуального права та тягне за собою обов`язкове скасування такого рішення.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, зазначивши, що всупереч рішенню Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 по справі №520/14389/19, при повторному розгляді заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідачем прийнято рішення у формі наказу від 03.06.2020 про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою з підстав, не передбачених статтею 118 ЗК України. Зауважив, що у Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0433 відсутня будь-яка інформація щодо реєстрації за третіми особами права власності чи права користування, у зв`язку з чим, також вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що державний акт на право постійного користування не є належним підтвердженням наявності прав третіх осіб на земельну ділянку, яка відображена у графічних матеріалах доданих до заяви позивача, а тому відмова у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з підстави відсутності погодження землекористувача є необґрунтованою.

Вважає, що у спірних відносинах наявні всі правові підстави для захисту його порушеного права саме шляхом зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що в свою чергу не є перебиранням судом функції іншого суб`єкта владних повноважень з реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Посилаючись на викладені доводи, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

05.09.2019 позивач звернувся до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів за рахунок земельної ділянки з кадастровими номерами :03:000:0433.

Листом від 02.10.2019 № В-12301/0-6085/0/95-19 ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. повідомило про відсутність підстав для задоволення заяви, зокрема, ОСОБА_2 , оскільки вказана ним згідно графічних матеріалів ділянка перебуває у постійному користуванні третьої особи згідно з державним актом на право постійного користування.

Зазначену відмову ОСОБА_2 оскаржив до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 №520/14389/19 - позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову ГУ Держгеокадастру у Харківській обл., викладену у листі від 02.10.2019 № В-12301/0-6085/0/95-19 у наданні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок за їх заявами від 05.09.2019.

Зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. повторно розглянути заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 від 05.09.2019 про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

У задоволенні решти позову - відмовлено.

Рішення набрало законної сили згідно з ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 по справі №520/14389/19.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем було повторно розглянуто клопотання позивача та прийнято наказ від 03.06.2020 №10583-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою".

В обґрунтування такої відмови у вказаному наказі зазначено, що за інформацією відділу у Кегичівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській обл., згідно з доданими до заяви графічними матеріалами, зазначена земельна ділянка має накладання на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні гр. ОСОБА_1 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІV-ХР № 000001 від 19.04.1999, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №106. Посилаючись на приписи ст.118 ЗК України, відповідно до яких, зокрема, до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), вказано, що всупереч зазначеним вимогам, заявником не додано погодження землекористувача.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням ГУ Держгеокадастру у Харківській обл., звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного наказу від 03.06.2020, оскільки в останньому, всупереч положенням ст.118 ЗК України, не зазначено підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Також, враховуючи повторне звернення позивача до суду та до ГУ Держгеокадастру у Харківській обл., суд першої інстанції дійшов висновку, що належним захистом прав, свобод та інтересів позивача є саме зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За змістом частин першої - третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

За змістом частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства (…) подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За змістом абзацу 1 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу наведених норм слідує, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути наданий у тому числі за умови надання погодження землекористувачів цієї земельної ділянки.

Так, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідач послався на ненадання заявником до поданого клопотання, передбаченого приписами ст. 118 ЗК України, погодження землекористувача бажаної земельної ділянки, яким, відповідно до інформації Відділу у Кегичівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. є ОСОБА_1 , на підставі державного акта на право постійного користування землею серії IV-ХР №000001 від 19.04.1999, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №106.

З графічних матеріалів, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, колегією суддів встановлено, що клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою подано щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 за рахунок інвентаризованої земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0433.

З відзиву на адміністративний позов та доданої до апеляційної скарги ОСОБА_1 копії державного акту на право постійного користування землею серії IV-ХР №000001 від 19.04.1999, технічного звіту, викопіровки з плану землекористування, акту про встановлення меж ділянки в натурі, експлікації земель в межах плану вбачається, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, розташована за межами населених пунктів на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області знаходиться саме на інвентаризованій земельні ділянці з кадастровим номером :03:000:0433, цільове призначення - 01.02 для ведення фермерського господарства, яка відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії IV-ХР №000001 від 19.04.1999, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №106, знаходиться в користуванні ОСОБА_1 .

Отже, з наведеного слідує, що земельна ділянка, на яку претендує позивач має накладення на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні гр. ОСОБА_1 , на підставі вказаного вище Державного акту на право постійного користування землею серії IV-ХР №000001 від 19.04.1999. Зворотного позивачем не доведено.

Разом з цим, позивачем, незважаючи на викладене, разом із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не було долучено погодження ОСОБА_1 , як землекористувача бажаної земельної ділянки, що в силу приписів ст. 118 ЗК України виключає можливість надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 за рахунок інвентаризованої земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0433.

З огляду на те, що за змістом ч.2 ст.79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар, колегія суддів наголошує про неможливість існування на одній частині поверхні двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються.

Отже, правомірне використання ОСОБА_1 земельної ділянки (на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії IV-ХР №000001 від 19.04.1999), до складу якої входить земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0433 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої прохав позивач, унеможливлює надання такого дозволу.

З приводу доводів позивача про відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про наявність у користуванні інших осіб спірної земельної ділянки, а також те, що сам по собі державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий іншій особі після набрання чинності ЗК України 2001 року, не посвідчує такого права, оскільки, така особа зобов`язана була його переоформити, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 2, 10 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-УІ від 07.07.2011 земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.05.2020 по справі №369/5489/18, відсутність реєстрації земельної ділянки у Державному реєстрі земель не позбавляє особу права користування земельною ділянкою, а лише впливає на порядок внесення відомостей про таку земельну ділянку до Державного земельного кадастру.

Крім того, пунктом 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

З огляду на викладене, враховуючи, що право користування спірною земельною ділянкою набуто апелянтом до прийняття ЗК України (1999 року) та у відповідності до вказаних вище положень ст. 173 та розділу X «Перехідні положення» ЗК України не припинено, за ОСОБА_1 збережено право постійного користування земельною ділянкою, яке посвідчено державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії IV-ХР №000001 від 19.04.1999.

При цьому, факт відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про перебування земельної ділянки у користуванні ОСОБА_1 , за наявності документу, який беззаперечно свідчить про належність йому такої ділянки на праві постійного користування, не може бути підставою, зокрема, для надання дозволу на розробку проекту землеустрою вказаної земельної ділянки іншій особі.

Колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції на неправомірність рішення відповідача з огляду на те, що така підстава, як ненадання заявником до поданого клопотання погодження землекористувача бажаної земельної ділянки, не передбачена ст.118 Земельного кодексу України є хибним, оскільки дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності на підставі вказаної статті може бути надано лише на вільну земельну ділянку.

Інше тлумачення вказаної норми права призводить до порушення законних прав належного користувача земельної ділянки, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою якої зверталася особа.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 по справі № 826/765/17.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач у спірних правовідносинах, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів, з огляду на відсутність погодження землекористувача спірної земельної ділянки, яким є апелянт по справі- ОСОБА_1 , діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, з дотриманням вимог частини 2 статті 2 КАС України, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській обл. від 03.06.2020 №10583-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, та зобов`язання надати такий дозвіл.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним ознакам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

Враховуючи викладене, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 520/9836/2020 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 520/9836/2020 - скасувати.

Прийняти постанову , якою у задоволені позову ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді Я.В. П`янова О.А. Спаскін