Справа № 160/7037/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2021 року м. Дніпросправа № 160/7037/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року (суддя Юхно І.В., м. Дніпро) у справі № 160/7037/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування вимог,-

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.07.2020, просила скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2882-50/67 У від 20.05.2019 на загальну суму 21 030,90 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 позовні вимоги задоволено.

В обґрунтування вказаного рішення суд першої інстанції зазначив про протиправність нарахування позивачці як фізичній особі-підприємцю до сплати єдиного внеску за 2018 рік, перший та другий квартали 2019 року, оскільки у вказані періоди зобов`язання щодо нарахування та сплати єдиного внеску були виконані її роботодавцем ПП «Компанія АКВА-ШТОРМ».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на правомірність нарахування позивачці єдиного внеску згідно спірних вимог, зазначив, що у інформаційній системі органу доходів і зборів лише відображаються відомості про сплату чи несплату платниками податків єдиного внеску, розмір та обов`язок сплати якого встановлені законом. Вказав на дотримання ним процедури надіслання позивачці спірних вимог. Також, скаржник послався на те, що вид діяльності позивачки за трудовим договором та як фізичної особи-підприємця не співпадають. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона зазначила, що зміст апеляційної скарги зводиться до дублювання змісту відзиву на позовну заяву податкового органу. Вказала, що у спірному періоді єдиний внесок за неї нараховував та сплачував роботодавець. Вона жодного доходу як фізична особа-підприємець не отримувала. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у неї обов`язку щодо сплати єдиного внеску у цей період. Також, ОСОБА_1 заперечила проти застосування до спірних правовідносин позиції судів апеляційної інстанції щодо неспівпадіння її виду діяльності за трудовим договором і як фізичної особи-підприємця, посилаючись на те, що до спірних правовідносин має бути застосована позиція Верховного Суду, яка врахована судом першої інстанції. Крім того, скаржниця зазначила, що усі суми недоїмки з єдиного соціального внеску були списані податковим органом за її заявою відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Окрім цього, позивачка вказала на порушення податковим органом процедури винесення та порядку вручення спірних вимог. Враховуючи зазначені вище обставини, позивачка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 була зареєстрована 02.10.2006 як фізична особа-підприємець, про що вчинено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про включення відомостей про фізичну особу-підприємця № 2 036538.

13.05.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за №3036538.

20.05.2019 податковим органом на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу №Ф-2882-50/67 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 грн.

19.08.2019 вимогу №Ф-2882-50/67 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 2784,18 грн.

Підставою для формування вказаних вимог є інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій відображено наступні несплачені нарахування на момент винесення оскаржуваної вимоги:

- нарахування за IV квартал 2017 року по 09.02.2018 за звітний рік в сумі 8448 грн.;

- за І квартал 2018 року по строку 19.04.2018 - 2457,18 грн.(мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 2457,18 грн.);

- за ІІ квартал 2018 року по строку 19.07.2018 - 2457,18 грн.;

- за ІІІ квартал 2018 року по строку 19.10.2018 - 2457,18 грн.;

- за IV квартал 2018 року по строку 21.01.2019 - 2457,18 грн.;

- за І квартал 2019 року по строку 31.01.2019 - 2754,18 грн.;

- за ІІ квартал 2019 року по строку 19.04.2019 - 2754,18 грн.

Отже, вимога №Ф-2882-50/67 У від 20.05.2019 включає суму боргу у розмірі 21030,90 грн. за 2018 рік та 1 квартал 2019 року. Вимога №Ф-2882-50/67 У від 19.08.2019 включає суму боргу у розмірі 2754,18 грн. за 2 квартал 2019 року.

Правомірність формування скаржником вказаних є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні спору колегія суддів виходить з того, що спір полягає у встановленні наявності або відсутності обов`язку особи, яка є найманим працівником, нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізичною особою-підприємцем.

Питання нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Також, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано, що підтверджено скаржником у апеляційній скарзі.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір якої не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно наданої суду копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22.08.1985, позивачка з 23.09.2017 працювала на ПП «Компанія АКВА-ШТОРМ» швачкою згідно з наказом №03-8/17 від 08.08.2017, та 28.08.2017 була звільнена за власним бажанням згідно наказу №07-8/17 від 28.08.2017. 25.03.2019 прийнята до ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» прибиральницею навчального корпусу №1 згідно наказу №138-к від 22.03.2019.

Також, судом першої інстанції встановлено та скаржником не спростовано, що у період з 2017 року по ІІ квартал 2019 року, який охоплює строк, за який позивачці нараховано суми єдиного внеску згідно спірних вимог, роботодавці сплачували за позивачку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Доказів отримання позивачкою у цей період доходів від провадження нею господарської діяльності скаржником до суду не надано. З огляду на це, враховуючи норми ст. 86 КАС України обставини відсутності у ОСОБА_1 протягом 2017 - 2019 років доходу від власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від ПП «Компанія АКВА-ШТОРМ» та ДВНЗ УДХТУ, не підлягають доказуванню.

Отже, у цьому випадку має місце застосування до позивачки у 2018 році, І та ІІ кварталах 2019 року фактично подвійного оподаткування, оскільки її роботодавцями у вказаному періоді був нарахований та сплачений єдиний соціальний внесок.

З огляду на це, а також наведену вище позицію Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог скаржника про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2882-50/67 У від 20.05.2019 та №Ф-2882-50/67 У від 19.08.2019.

Щодо посилання позивачки на факт списання податковим органом за її заявою від 17.12.2020 її заборгованості зі сплати єдиного внеску згідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1072-ІХ від 04.12.2020, що підтверджено роздруківкою витягу з її Електронного кабінету платника податків, колегія суддів не приймає до уваги вказану обставину, оскільки цей факт не має відношення до правомірності винесення податковим органом спірних вимог, що є предметом цієї справи.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання сторін на обставини щодо процедури винесення та вручення спірних вимог, оскільки дії податкового органу щодо винесення та надсилання спірних вимог у межах цієї справи не оскаржені.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі № 160/7037/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов