Справа № 640/28059/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Коротких А.Ю., Федотова І.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Антимонопольного комітету України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України, в якому просить суд:

- визнати протиправним наказ Антимонопольного комітету України № 1024-ВК від 29 жовтня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- скасувати наказ Антимонопольного комітету України № 1024-ВК від 29 жовтня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Антимонопольного комітету України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що посада керівника апарату Антимонопольного комітету України, яку займав позивач, належить до посад державної служби категорії «А», тому його звільнення з вказаної посади оскаржуваним наказом здійснено у відповідності до статті 87-1 Закону України «Про державну службу». Підкреслює, що в даному випадку відсутня зворотня дія в часі норми закону, а лише наявний факт реалізації відповідачем, наданих йому на час звільнення з посади положеннями статті 87-1 Закону України "Про державну службу", повноважень у спосіб визначений вказаною нормою. Звертає увагу на те, що ні на час виникнення спірних правовідносин, ні на час розгляду цієї справи вказана законодавча норма не визнана неконституційною, є чинною і підлягала застосуванню відповідачем.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свої доводи обгрунтовує тим, що норма ст. 87-1 Закону України "Про державну службу" була до нього застосована протиправно, оскільки визначені нею додаткові підстави для звільнення виникли після його призначення на займану посаду та звужують соціальні гарантії, які існували раніше. Наголошує, що відповідачем не було дотримано вимог ст. 87-1 Закону України «Про державну службу» щодо порядку звільнення та зарахування державного службовця за штат Комітету.

У відзиві на апеляційну скаргу Антимонопольний комітет України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції вказує на те, що підставою для звільнення позивача була ініціатива суб`єкта призначення відповідно до чинної на момент такого звільнення статті 87-1 Закону України "Про державну службу", тому звільнення позивача здійснено у повній відповідності до чинного законодавства. Підкреслює, що після звільнення з зарахуванням за штат позивач перебуває на службі, що підтверджується наявним в матеріалах справи табелем фіксування робочого часу та йому проводилася оплата праці згідно чинного законодавства. При цьому звертає увагу на те, що ОСОБА_1 звертався з заявами про надання відпусток, на підставі яких видавалися відповідні накази.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що на підставі наказу Антимонопольного комітету України № 828-ВК від 08 липня 2019 року директора Департаменту розслідувань порушень законодавства про захист економічної| конкуренції ОСОБА_1 призначено на посаду керівника апарату Антимонопольного комітету України з 08 липня 2019 року строком на п`ять років.

Наказом Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2020 року №1024-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади керівника апарату Антимонопольного комітету України відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», з 29 жовтня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2020 року №1025-ВК «Про виплату компенсації ОСОБА_1 » у зв`язку із звільненням з посади керівника апарату Комітету відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпусток.

При цьому, наказом Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2020 року №1026-ВК «Про зарахування ОСОБА_1 за штат апарату Комітету» останнього зараховано за штат апарату Антимонопольного комітету України з 30 жовтня 2020 року та визначено проведення оплати праці відповідно до чинного законодавства.

Не погоджуючись із наказом про звільнення позивача з займаної посади, який, на його думку, прийнятий з порушенням вимог законодавства, останній звернувся з даним позовом до суду.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що приймаючи наказ про звільнення позивача, відповідач діяв обґрунтовано, на підставі повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а відтак відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Основні принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовано Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 № 889-VIII.

У статті 83 Закону України "Про державну службу" визначено підстави для припинення державної служби.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з частиною другою зазначеної норми, зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

Статтею 87-1 Закону № 889-VIII регламентовано додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до частин першої, другої статті 87-1 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.

Державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 87-1 Закону України "Про державну службу" умови оплати праці державних службовців, зазначених у частині другій цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами 4 - 6 статті 87-1 Закону України "Про державну службу" протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу.

Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державний службовець тричі відмовився від переведення на іншу посаду відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, без виплати вихідної допомоги.

Системний аналіз викладених вище положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства свідчить про те, що спеціальним Законом України "Про державну службу" визначено перелік правових підстав для звільнення з посад державної служби та статтею 87-1 вказаного Закону передбачено повноваження суб`єкта призначення приймати рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи за наявності відповідних правових підстав.

У статті 12 Закону № 889-VIII передбачено, що система управління державною службою включає:

1) Кабінет Міністрів України;

2) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби;

3) Комісію з питань вищого корпусу державної служби та відповідні конкурсні комісії;

4) керівників державної служби;

5) служби управління персоналом.

Згідно з пунктом 1 частини сьомої статті 21 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014 № 794-VII (далі - Закон № 794-VII) Кабінет Міністрів України призначає на посаду державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, відповідно до законодавства про державну службу.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17 березня 2011 року № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI) визначено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Згідно статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Комітет є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.

Статтею 9 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" встановлено, що Голова Комітету очолює Комітет та спрямовує його діяльність.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 16 липня 2020 року №801-IX головою Антимонопольного комітету України призначено Піщанську О.С .

У контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення позивача з посади керівника апарату Комітету з ініціативи суб`єкта призначення відповідно до статті 87-1 Закону України "Про державну службу" відбулося 29 жовтня 2020 року наказом №1024-ВК, тобто в межах чотирьох місяців з дня призначення Голови Комітету, як передбачено частиною першою статті 87-1 зазначеного Закону.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що посада керівника апарату Антимонопольного комітету України, яку займав позивач, належить до посад державної служби категорії "А", тому його звільнення з вказаної посади оскаржуваним наказом здійснено у відповідності до статті 87-1 Закону України "Про державну службу".

Надаючи оцінку доводам апелянта про непереведення його за штат державного органу та порушення Антимонопольним комітетом України порядку звільнення державного службовця, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2020 року №1025-ВК "Про виплату компенсації ОСОБА_1 " у зв`язку із звільненням з посади керівника апарату Комітету відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу" позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпусток.

При цьому, відповідно до наказу Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2020 року № 1026-ВК "Про зарахування ОСОБА_1 за штат апарату Комітету" позивача зараховано за штат апарату Антимонопольного комітету України з 30 жовтня 2020 року та визначено проведення оплати праці згідно чинного законодавства.

Відповідно до статті 87-1 Закону України "Про державну службу" державна служба не припиняється, особа має статус державного службовця та продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідним державним органом.

З урахуванням наведеного та оскільки наказом від 29 жовтня 2020 року № 1026-ВК позивача зараховано за штат апарату Комітету і йому проводиться оплата праці згідно чинного законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивача звільнено із посади керівника апарату Комітету з дотриманням вимог статті 87-1 Закону України "Про державну службу", що вказує на безпідставність доводів апелянта про порушення порядку його звільнення.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, після звільнення із зарахуванням за штат позивач перебуває на службі, що підтверджується копією табеля фіксування робочого часу, йому проводиться оплата праці згідно чинного законодавства, що підтверджується довідкою бухгалтерії Комітету.

При цьому, в матеріалах справи наявні копії заяв позивача, з якими останній звертався про надання відпусток у грудні 2020 року та січні 2021 року, на підставі яких видавалися відповідні накази, що вказує на безпідставність твердження позивача про порушення порядку звільнення та зарахування його за штат.

Наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи жодним чином не спростовують встановлені вище обставини та не можуть свідчити про допущення Антимонопольним комітетом України порушень встановленого чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством порядку звільнення державного службовця.

Твердження позивача про те, оспорюваний ним наказ прийнято Антимонопольним комітетом України до закінчення п`ятирічного строку, на який він був призначений на відповідну посаду, колегією суддів оцінюються критично, оскільки встановлена ст. 87-1 Закону № 889-VIII підстава для звільнення з посад державної служби категорії "А" може бути застосована незалежно від спливу строку, на який особа була призначена на відповідну посаду.

Твердження апелянта про те, що положення норми статті 87-1 Закону України "Про державну службу" не могли бути застосовані до нього відповідно до статті 58 Конституції України, оскільки його було призначено на посаду до набрання чинності вказаною нормою 25 вересня 2019 року, на переконання суду апеляційної інстанції, є необгрунтованими та не відповідають приписам чинного на момент звільнення ОСОБА_1 законодавства.

Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Колегія суддів бере до уваги, що з 06 березня 2021 року Закон України "Про державну службу" діє в редакції, в якій виключено статтю 87-1 Закону України "Про державну службу".

Разом з тим, Конституційним Судом України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що «за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.».

Таким чином, усі нормативно-правові та підзаконні акти застосовуються судом у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що норма статті 87-1 Закону України "Про державну службу" застосована до позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, тобто, трудові правовідносини між позивачем і роботодавцем під час проходження ним державної служби на посаді категорії "А", що відповідає вказаній конституційній нормі та принципу правової визначеності.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, Закон України № 117-ІХ від 19 вересня 2019 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", яким доповнено Закон України "Про державну службу" статтю 87-1, набрав чинності 25 вересня 2019 року, відтак до спірних правовідносин, які мали місце 29 жовтня 2020 року, вказані норми підлягають застосуванню.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що ст. 87-1 Закону № 889-VIII була застосована до позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, що узгоджується з вказаною конституційною нормою та принципом правової визначеності.

Доводи позивача стосовно того, що ст. 87-1 Закону № 889-VIII звужує соціальні гарантії, які існували раніше, також правомірно відхилені судом першої інстанції, який вказав, що запровадження даної норми фактично є зміною законодавства, що по-іншому врегульовує певні правовідносини та, зокрема, передбачає відповідні гарантії прав працівників, до яких вона застосовується, шляхом зарахування їх за штат (а не звільнення зі служби) та пропонування їм інших посад, не нижче категорії "Б" з можливістю відповідного переведення.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження позивача в апеляційній скарзі про те, його звільнення має ознаки дискримінації, з огляду на наступне.

Стаття 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) визначає, що непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Цією ж статтею Закону № 5207-VI визначено, що пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 5207-VI дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України.

Частиною 3 статті 6 Закону № 5207-VI установлено, що не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (пункт 48 рішення ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі "Пічкур проти України").

Надаючи оцінку обставинам даної справи, колегія суддів зазначає, що наказ Антимонопольного комітету України № 1024-ВК від 29 жовтня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » не надає необґрунтованих переваг особам за їх певними ознаками та не передбачає поводження з особами у різний спосіб у відносно схожих ситуаціях.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень Антимонопольний комітет України повинен був застосовувати норму права, а саме статтю 87-1 Закону України «Про державну службу», яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення, і як наслідок таке рішення не може визнаватися протиправним, якщо воно грунтується на чинному на момент його прийнятті законі .

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки Антимонопольний комітет України діяв на підставі та на виконання норм чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, а доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено "19" квітня 2021 року.