Справа № 320/1713/21
Суддя: Файчак В.О.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року № 320/1713/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Файчак В.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕГО ЛОГІСТИК» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕГО ЛОГІСТИК» (далі - позивач, ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК») з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області, податковий орган), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 22.01.2021, винесене ГУ ДПС у Київській області, в частині нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 34722,36 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЕГО ЛОГІСТИК» при наданні послуг з міжнародного перевезення вантажів Товариству з обмеженою відповідальністю «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК» та визначенні ставки з податку на додану вартість (далі по тексту - ПДВ) правомірно застосувало норми підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскільки для оподаткування ПДВ за нульовою ставкою коло учасників міжнародного перевезення не обмежується лише одним перевізником, позаяк таке право мають і інші учасники перевізного процесу, у тому числі й експедитор.

Між тим позивач зазначає, що при здійсненні позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» були надані всі необхідні документи, що підтверджують надання міжнародних транспортних послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК», які відповідно до умов Договору про надання транспортних послуг під час перевезень вантажів у міжнародному автомобільному сполученні № К-95/18 від 01.02.2018 оформлені у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного провадження без проведення судового засідання.

У порядку підготовки справи до судового розгляду витребувано від відповідача належним чином завірені копії матеріалів та документів, на підставі яких прийнято податкове повідомлення-рішення №1 від 22.01.2021.

Разом з тим, судом запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

Частинами 5 та 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Копія ухвали суду від 22.02.2021 разом з матеріалами позовної заяви направлена на електронну адресу відповідача, отримана цього ж дня, що підтверджується наявним у матеріалах справи звітом.

Суд зазначає, що у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Згідно з частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» зареєстроване як юридична особа Бориспільською районною державною адміністрацією Київської області, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію від 26.03.2013 № 0002149.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 19.05.2017 ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» знаходиться за адресою: 08320, Київська область, Бориспільський район, село Мала Олександрівка, вул. Митна, 19А.

На підставі направлення від 07.12.2020 № 917, виданого ГУ ДПС у Київській області та наказу ГУ ДПС у Київській області від 04.12.2020 № 1844, виданого на підставі п.п. 19-1.1.6 п. 19-1 ст. 19-1, п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 ПК України, посадовими особами ГУ ДПС у Київській області в період з 07.12.2020 по 11.12.2020 було проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» () щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2020 року від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.

За результатами перевірки ГУ ДПС у Київській області складено акт №5511/10-36-07-01/38636280 від 18.12.2020 (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог п.185.1 ст.185; п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188; п.193.1 ст.193; п.194.1 ст.194; п.198.5 ст.198 ПК України.

11.01.2021 позивач подав заперечення (вх. № 902/6) на Акт перевірки, за результатом розгляду якого відповідачем прийнято рішення від 19.01.2021 № 54/12/10-36-07-01, яким заперечення ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» залишено без задоволення, а Акт перевірки - без змін.

На підставі Акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №1 від 22.01.2021, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ, у зв`язку з чим сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду,склала 36208,00 гривень.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням відповідача №1 від 22.01.2021, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює ПК України.

За змістом ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.2. пункту 16.1. статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.

Приписами підпункту 16.1.4. пункту 16.1. статті 16 ПК України передбачено, що на платника податків покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (пп. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 ПК України).

У підпункті 14.1.191. пункту 14.1. статті 14 ПК України визначено, що постачання товарів - будь-яка передача права на розпорядження товарами як власнику, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Згідно з підпунктом 14.1.202. пункту 14.1. статті 14 ПК України продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За приписами пункту 185.1. статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

За змістом пункту 186.1. статті 186 ПК України місцем постачання товарів є:

а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту);

б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою;

в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, уразі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до пункту 187.1. статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

За приписами підпункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За визначенням пункту 198.2. статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9. статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Податковий кредит звітного періоду відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1. ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу положень пункту 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11. ст. 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, податковий кредит - це елемент розрахунку суми податку на додану вартість, яку має сплатити платник до бюджету. Це по суті розмір податку на додану вартість, що був оплачений платником податку на додану вартість на користь своїх контрагентів-інших платників податку на додану вартість, з приводу якої в останніх вже виник обов`язок щодо сплати відповідної суми податку до бюджету.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

У пункті 200.1. статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За умовами пункту 200.2.статті 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1. цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1. цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 200-1.3 ст. 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 200-1.3. ст. 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Досліджуючи зміст фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК», податкові наслідки яких контролюючий орган поставив під сумнів, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2018 між ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» та його контрагентом ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК» було укладено договір №К-95/18 про надання транспортних послуг під час перевезень вантажів у міжнародному автомобільному сполученні (далі - Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору даним Договором регулюються взаємовідносини, що виникають між Замовником та Виконавцем під час планування, здійснення та оплати транспортних послуг з перевезення вантажів у міжнародному автомобільному сполученні.

За умовами пункту 1.2 Договору у межах даного Договору Виконавець бере на себе зобов`язання доставити ввірений йому Замовником вантаж до пункту призначення та передати його особі, уповноваженій на отримання вантажу, а Замовник зобов`язується сплатити встановлену за перевезення плату.

В силу пункту 2.1 Договору у межах даного Договору Виконавець діє від власного імені, а Замовник діє від власного імені, або за дорученням організацій, з якими він має прямі договори. Жодна зі сторін не має права передавати свої повноваження за даним Договором третім особам без письмової згоди іншої сторони.

Згідно пункту 2.3 Договору на кожне перевезення оформлюється транспортне замовлення у письмовій формі, підписується уповноваженою особою Замовника та передається Виконавцю за допомогою факсимільного зв`язку або засобом офіційної електронної пошти (е-mail).

Підтвердженням факту надання послуги є оригінал товарно-транспортної накладної встановленого зразка (СМR) з відмітками відправника вантажу, перевізника (експедитора), одержувача вантажу та митних органів(п. 2.6 Договору).

Так на виконання умов Договору позивач надав транспортні послуги як Виконавець, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № АЛ-0000971 та № АЛ-0000972 від 06.10.2020 на загальну суму 173611,38 грн. Згідно з випискою банку АТ «РАЙФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» від 27.10.2020 платіжним дорученням №3085 ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК» оплатило грошові кошти у розмірі 173612,00 грн. В свою чергу ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТІК» склало та зареєструвало в єдиному реєстрі податкових накладних дві податкові накладні №34 та №35 від 06.10.2020, застосовуючи ставку податку на додану вартість 0%.

Відповідно до статті 1 Закону України від 1 липня 2004 року № 1955-IV «Про транспортну-експедиторську діяльність» учасники транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, об`єднання та спеціалізовані підприємства залізничного, авіаційного, автомобільного, річкового та морського транспорту, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

Згідно статті 4 вказаного Закону, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути:

авіаційна вантажна накладна (Air Waybill);

міжнародна автомобільна накладна (CMR);

накладна СМГС (накладна УМВС);

коносамент (Bill of Lading);

накладна ЦІМ (CIM);

вантажна відомість (Cargo Manifest);

інші документи, визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до абз. «а» підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 ПК України операції з міжнародного перевезення пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом оподатковуються за нульовою ставкою.

При цьому міжнародним перевезенням вважається перевезення, що здійснюється за єдиним міжнародним перевізним документом.

Під єдиним міжнародним перевізним документом маються на увазі документи, складені мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту.

Як свідчать матеріали даної справи,спір між сторонами виник власне з приводу законності застосування до вищезазначених господарських операцій ставки ПДВ 0%. На думку відповідача, зазначені дії платника податків є необґрунтованими, оскільки має застосовуватись основна ставка податку на додану вартість 20%. Зважаючи на те, що ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» в рядку 19 декларації з ПДВ за жовтень 2020 року відобразило від`ємне значення з ПДВ, то на думку відповідача таке значення є завищеним на суму 34722,36 гривень.

Позивач в свою чергу не погоджується з такими доводами відповідача та просить скасувати спірне податкове повідомлення-рішення №1 від 22.01.2021 року в частині нарахування зобов`язань з ПДВ у розмірі 34722,36 гривень, оскільки на його думку ним правомірно було застосовано норми підпункту 195.1.3. пункту 195.1. статті 195 ПК України, позаяк для оподаткування ПДВ за нульовою ставкою коло учасників міжнародного перевезення не обмежується лише одним перевізником, оскільки таке право мають і інші учасники перевізного процесу, у тому числі й експедитор.

Суд знаходить обґрунтованими доводи позивача про те, що положення статті 195 ПК України не обмежує коло учасників міжнародного перевезення виключно одним лише перевізником, оскільки таке право мають і інші учасники перевізного процесу, в тому числі й експедитор, однак істотною умовою для застосування цієї норми є саме наявність єдиного міжнародного перевізного документу, що підтверджує факт надання таких послуг. При цьому, за своїм економічним змістом цей документ має підтверджувати власне право позивача на застосування ставки 0% при здійсненні господарських операцій між ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» та ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК».

Як свідчать матеріали даної справи, позивачем на підтвердження фактично наданих ним послуг в якості єдиних міжнародних перевізних документів були надані CMR від 24.09.2020 за №363901 та №363902, де відправником зазначається:«ООО «ИН ФУД» Украина, Днепропетровская область, с.Орловщина», а одержувачем: «Ovodan International A/S, 5000 Odence Німеччина», перевізник - ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ).

Проте зі змісту Договору №21/09/2020 від 21 вересня 2020 року на міжнародне перевезення вантажів, укладеного між ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» та ФОП ОСОБА_2 , не вбачається прямого зв`язку ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ), що виступає Перевізником, з наявними у справі міжнародними перевізними документами. При цьому, сам факт наявності актів здачі-прийняття робіт №044 від 06.10.2020 та №045 від 06.10.2020 від перевізника ФОП ОСОБА_2 з номенклатурою послуг на транспортні міжнародні послуги по перевезенню вантажу по маршруту не має жодного відношення до CMR від 24.09.2020.Натомість ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ) оплачено за послуги згідно виписки банку від 27.10.2020р у розмірі 163590,60 грн. платіжним дорученням №1498.

Крім того, в заявках на організацію доставки вантажів, що підписані між ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» та ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК», зазначено строк доставки - 22.06.2020 року, тоді як датою замовлення є 24.09.2020.

Між тим, у матеріалах справи є також акти наданих послуг ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК» за № АЛ-0000971 від 06.10.2020 на суму 86805,90 грн. та № АЛ-0000972 від 06.10.2020 на суму 86805,90 грн., що підтверджують факт надання послуг на загальну суму 173611,80 грн. Проте, як уже зазначалося, для отримання права на застосування 0% ПДВ необхідно мати єдиний перевізний документ, як того вимагає п.п. 195.1.3 ст. 195 ПК України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по суті різні перевізники, доказів господарських операцій з будь-якою стороною перевізного процесу, вказаною в єдиному міжнародному перевізному документі CMR від 24.09.2020, позивачем до суду не надано. При цьому, схожість у прізвищах перевізників та номенклатура послуг не може бути достатньою підставою для застосування 0% ставки ПДВ.

За таких обставин, у випадку відсутності CMR та інших документів, що підтверджують право позивача на застосування положень пункту 195.1.3 статті 195 ПК України до транспортних послуг, які були надані ним ТОВ «КЕРРІЛЕНД ЛОГІСТИК», до даних послуг має застосовуватись основна ставка 20%.

Таким чином, прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення №1 від 22.01.2021 року суд вважає правомірним, у зв`язку з чим від`ємне значення декларації податку на додану вартість за жовтень 2020 року ТОВ «АЛЕГО ЛОГІСТИК» правомірно підлягає зменшенню.

З огляду на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог даного позову та відсутність правових підстав для його задоволення.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9,14,73-78,90,143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕГО ЛОГІСТИК» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Файчак В.О.