Справа № 640/15917/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 квітня 2021 року м. Київ № 640/15917/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16)

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту також відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з урахуванням 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 15 березня 1996 року та виплатити заборгованість, яка виникла внаслідок неправильного прорахунку пенсії;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 пенсії з урахуванням 150 % як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку з підвищенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01 січня 2009 року та виплатити заборгованість, яка виникла внаслідок неправильного прорахунку пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати пенсію ОСОБА_1 відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з урахуванням 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 15 березня 1996 року та виплатити заборгованість, яка виникла внаслідок неправильного прорахунку пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати пенсію ОСОБА_1 з урахуванням 150 % як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку з підвищенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01 січня 2009 року та виплатити заборгованість, яка виникла внаслідок неправильного прорахунку пенсії.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що згідно Указу Президента України від 13 травня 1993 року №174/93 про тимчасові положення військової служби громадянами України чинного на момент звільнення позивач відповідач пункту 46 підпункту «В» (тобто звільнений за станом здоров`я). На думку представника позивача, посилання відповідача, що 55 % призначаються тільки при звільненні в відставку є грубим порушенням чинного законодавства у зв`язку з тим, що за віком звільняються тільки у відставку і це остаточне звільнення зі служби, також звільнення відповідно до пункту 46 підпункту «В» проводиться як у відставку, так і в запас згідно з пунктом 45 Указу Президента України від 13 травня 1993 року №174/93.

Додатково представник позивача повідомив, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 травня 2006 року в справі №2а-1068/2006 зобов`язано Київський міський військовий комісаріат (правонаступником якого є відповідач) перераховувати підвищення пенсії на 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій. Оскільки дане рішення не скасоване та набрало законної сили і повинно виконуватися відповідно до чинного законодавства, позивач не повинен кожного разу при піднятті прожиткового мінімуму звертатися до суду із захистом своїх прав як учасника бойових дій, право на отримання 150 процентів від прожиткового мінімуму було затверджено постановою суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача повідомив, що відповідно до відомостей щодо звільнення позивача останнього звільнено у запас (із постановленням на військовий облік). При цьому, врахувавши явну невідповідність підстави звільнення в поданих документах з вимогою пункту «а» статті 13 Закону №2262-ХІІ, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві не має правових підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років з урахуванням 55 відсотків грошового забезпечення.

Також представник відповідача стверджував, що розмір підвищення до пенсії позивача як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» становить 705 грн. (470,00 грн.*150%). Оскільки даний розмір підвищення пенсії встановлений за рішенням суду та чинними нормативно-правовими актами України не визначається підстава перерахунку пенсії у зв`язку зі зміною мінімальної пенсії за віком, тому підстави перерахунку пенсії позивача не виявлені.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

При цьому, суд враховує клопотання представника позивача про прискорення розгляду справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 14 червня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою щодо повідомлення підстав невиплати пенсії в повному розмірі, а саме: не доплати 150 % від мінімальної пенсії за кожен період підняття мінімальної пенсії, а також повідомлення підстав не врахування 55 % від сум грошового забезпечення. Також представник позивача просив перерахувати та виплатити заборгованість, яка виникла у зв`язку з невиконанням рішення суду, яка полягає у не доплаті 150 % від мінімальної заробітної плати у зв`язку з її ростом, а також неправильним нарахуванням відсотка за вислугу років, який повинен бути 55 %.

У відповідь на вказане звернення Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 11 липня 2019 року №150802/02/Л-9127 повідомило представника позивача про те, що відповідно до матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас (а не у відставку), з огляду на що позивачу пенсію призначено за вислугу 20 років служби з розрахунку 50 % відповідних сум грошового забезпечення відповідно до чинного законодавства.

Додатково представник пенсійного органу повідомив, що на виконання постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 04 травня 2006 року в справі №2а-1068/2006 у січні 2008 року позивачу проведено відповідний перерахунок, здійснено нарахування та виплату коштів. Водночас, оскільки постановою суду не зобов`язано відповідача проводити ОСОБА_1 перерахунок підвищення учаснику бойових дій в подальшому, підстави для перерахунку вказаного підвищення в разі зміни розміру мінімальної пенсії за віком відсутні.

Незгода позивача із відмовою відповідача щодо здійснення перерахунку пенсії зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України - військовослужбовців Збройних Сил України, Прикордонних військ України, Національної гвардії України, Управління державної охорони, інших військових формувань, що створюються Верховною Радою України, Служби безпеки України, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України та членів їх сімей, а також військовослужбовців колишніх Збройних Сил СРСР, органів державної безпеки і внутрішніх справ СРСР, військовослужбовців, які в період Великої Вітчизняної війни проходили службу у складі 1-го Чехословацького армійського корпусу під командуванням Л.Свободи та членів їх сімей визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (надалі Закон №2262-ХІІ, у редакції станом на дату призначення позивачу пенсії, тобто 15 березня 1993 року).

Так, відповідно до вимог статті 1 Закону №2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі і на службі в органах внутрішніх справ мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби (частина 1 статті 2 Закону №2262-ХІІ).

Згідно вимог пункту «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають: а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше.

Відповідно до пункту «а» статті 13 Закону №2262-ХІІ пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Аналізуючи наведену норму, можна прийти до висновку, що визначальним критерієм для встановлення розміру пенсії (50% чи 55% відповідних сум грошового забезпечення) є підстава звільнення особи з військової служби. Зокрема, пенсія в розмірі 55% встановлюється звільненим військовослужбовцям виключно у двох випадках: звільнення у відставку за віком або звільнення у відставку за станом здоров`я.

При цьому суд зазначає, що така підстава звільнення у відставку повинна бути зазначена у наказі про звільнення.

Так, відповідно до вимог пункту 45 розділу VII Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року №174/93 (чинний на дату звільнення позивача) звільнення прапорщиків і мічманів з військової служби здійснюється: а) в запас, якщо вони не досягли граничного віку перебування в запасі та за станом здоров`я придатні до військової служби в мирний або воєнний час; б) у відставку, якщо вони досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку. Порядок представлення прапорщиків і мічманів до звільнення з військової служби визначається Міністром оборони України.

Відповідно до пункту 46 Тимчасового положення №174/93 прапорщиків і мічманів звільняють з військової служби: а) за вислугою строку служби; б) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі. Окремі прапорщики і мічмани за їх згодою можуть бути звільнені з військової служби за віком, якщо їм до досягнення встановленого граничного віку залишилося 5 і менше років за умови наявності у них права на одержання пенсії за вислугу років; в) за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби; г) у зв`язку зі скороченням штатів або організаційними заходами у разі неможливості використання на службі; д) після закінчення строку контракту або у зв`язку з його достроковим розірванням; е) через сімейні обставини або інші важливі причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; є) за службовою невідповідністю; ж) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Як повідомив представник позивача, відповідно до наказу начальника штабу заступника начальника цивільної оборони №010-ПМ ОСОБА_1 звільнений у запас за підпунктом «в» пункту 46 Тимчасового положення №174/93 (тобто звільнений за станом здоров`я). При цьому, у свідоцтві про хворобу, яке видане при звільненні з військової служби військово-лікарської комісії в Головному військово-клінічному госпіталі вказано, що захворювання позивача пов`язане з проходження військової служби; позивач не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний в воєнний час.

Аналіз наведених фактичних обставин справи свідчить, що позивача звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за станом здоров`я за підпунктом «в» пункту 46 Тимчасового положення №174/93, а не у відставку через хворобу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії у розмірі 55% грошового забезпечення, оскільки з урахуванням вислуги років позивача 20 років розмір пенсії, виходячи з 55% відповідних сум грошового забезпечення може призначатися лише особам, звільненим з військової служби у відставку, а не у запас (що має місце в межах спірних правовідносин).

В частині вимог позивача щодо оскарження дій відповідача стосовно відмови перерахувати пенсію ОСОБА_1 з урахуванням 150 % як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у зв`язку з підвищенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01 січня 2009 року та зобов`язання вчинити відповідні дії для такого перерахунку, суд виходить з наступного.

Так, постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 травня 2006 року зобов`язано Київський міський військовий комісаріат перерахувати підвищення пенсії на 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій.

Факт здійснення перерахунку пенсії відповідачем на підставі вказаного рішення позивачем не заперечується.

Водночас, на думку позивача, такий перерахунок відповідач повинен здійснювати при піднятті прожиткового мінімуму. Також позивач стверджував, що правонаступником Київського міського військового комісаріату, який є боржником згідно рішення від 04 травня 2006 року, є відповідач.

В той же час, жодними належними доказами та нормами чинного законодавства не підтверджується вказаний факт правонаступництва. При цьому, судовим рішенням саме на Київський міський військовий комісаріат, а не на Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві покладено обов`язок щодо здійснення перерахунку підвищення пенсії на 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій.

Суд також враховує, що відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції, що діяла до 01 липня 2006 року, учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року частина 4 статті 12 викладено в такій редакції: «учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність» (ця норма набрала чинності з 01 липня 2006 року).

Вказане положення Закону не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалося.

Враховуючи, що в редакції Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 1 липня 2006 року відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії на 150% мінімальної пенсії за віком, а визначено що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення пенсії як учаснику бойових дій в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком задоволенню не підлягають, а Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року в справі № 628/2021/16-а.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В частині тверджень позивача щодо обов`язку відповідача здійснити перерахунок пенсі на підставі рішення суду, то позивач не позбавлений права здійснити судовий контроль виконання такого рішення. Водночас, матеріали справи містять копію постанови державного виконавця від 25 березня 2008 року про закінчення виконавчого провадження №4185640 у зв`язку з фактичним повним виконанням такого рішення. Доказів оскарження або ж скасування вказаної постанови державного виконавця як протиправної в судовому порядку матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваної відмови відповідача та відсутність обґрунтованих законодавчо передбачених підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача.

Щодо посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 19.06.2018 року у справі №646/6250/17 висловив наступну позицію: «З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 99 КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом».

Адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду як підставу відмови у задоволенні позову у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем не надано суду достатніх документальних доказів, якими б підтверджувалась протиправність дій відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії позивача на підставі його заяви, в той час, як відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для здійснення розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук