Справа № 380/2696/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2696/21 пров. № А/857/6649/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Стиранки Михайла Богдановича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09.03.2021р. про передачу до іншого адміністративного суду справи за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу про відрахування зі штату суду, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Сподарик Н.І., час та місце ухвалення судового рішення: 09.03.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту судового рішення: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09.03.2021р. адміністративну справу № 380/2696/21 за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу про відрахування зі штату суду, спонукання до вчинення певних дій, передано на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва (а.с.76-81).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив представник адвокат Стиранка М.Б., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу для розгляду Львівським окружним адміністративним судом у встановленому законом порядку, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильної передачі справи до іншого суду (а.с.84-88).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що приписами ч.1 ст.25 КАС України не обмежується альтернативне право вибору суду лише за зареєстрованим місцем проживання, а й передбачено подання позову за місцем перебування або знаходження позивача.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що фактичним місцем його проживання є: АДРЕСА_1 ; також позивач є власником означеної квартири. На підтвердження вказаного, позивач надав суду копії свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позивач проживає за вказаною адресою разом із своєю старшою донькою; остання станом на цей час навчається в дистанційному режимі. Наведена обставина стверджується актом про фактичне місце проживання від 04.03.2021р., розкладом занять.

Отже, на думку апелянта, позивачем підтверджено як наявність у нього права на житло, розташоване за адресою, що вказана ним як місце фактичного проживання, так і сам факт проживання в такому.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що доводи позивача щодо проживання у м.Львові є у достатній мірі обґрунтованими.

Відсутність доказів реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , не є підставою для висновку про те, що справа не підсудна Львівському окружному адміністративному суду.

Положення ч.1 ст.25 КАС України у сукупності з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказують на те, що адміністративний позов може бути поданий фізичною особою до адміністративного суду як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, так і за місцем його перебування або знаходження.

При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи, що вказаний спір повинен розглядатись адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживанням (перебування) позивача фактично позбавив останнього наданого йому законом права вибору суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що вказаний спір безальтернативно підлягає розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва.

Відмова в розгляді справи судом за місцем фактичного проживання фізичної особи - позивача, навіть якщо воно не збігається з адресою зареєстрованого місця проживання, не узгоджується із метою запровадження принципу територіальності судоустрою - забезпечення доступності правосуддя та сприяння захисту прав і свобод.

Додатково апелянт наголошує на тому, що реєстрація місця проживання позивача у м.Києві здійснена у будинку, який є незавершений будівництвом; також запровадження карантину ускладнюють можливості позивача прибуття до м.Києва.

Водночас, Окружний адміністративний суд міста Києва є стороною по справі, через що передача справи на його розгляд призведе до порушення принципів юридичної визначеності, розгляду справи в розумних строк, забезпечення належного виконання рішення суду.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено відповідно до ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, правовою підставою для передачі справи до іншого адміністративного суду визначено приписи ч.2 ст.29 КАС України, згідно яких суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності) суд убачав у тому, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, місцезнаходженням якого є м.Київ, вул.Велика Васильківська, 81а (фактична адреса: м.Київ, вул.Болбочана Петра 8, корпус 1).

Місцем реєстрації позивача є: АДРЕСА_2 .

Позивач надав копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ствердивши про своє проживання в ній.

Разом з тим, терміни «місце проживання (перебування, знаходження)» чинне законодавство пов`язує саме із зареєстрованим місцем проживанням особи.

Отже, в розглядуваному випадку фактичне місце проживання позивача без реєстрації не може вважатися місцем проживання (перебування, знаходження) позивача, зареєстрованим у встановленому законом порядку, для цілей застосування ст.25 КАС України при визначені підсудності такої справи.

Звідси, позивач не надав належних доказів на підтвердження факту його проживання (перебування) на території Львівської обл., зареєстрованим у визначеному законом порядку. Представлені правовстановлюючі документи на квартиру в м.Львові не містять даних про реєстрацію позивача в такій.

Між тим, вказані висновки суду першої інстанції слід вважати передчасними і помилковими, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи слідує, що 01.03.2021р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо відмови у видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва № 227/К від 06.09.2010р. про відрахування ОСОБА_1 з 06.09.2010р. зі штату Окружного адміністративного суду м.Києва із займаної посади Голови суду та щодо відмови у видачі наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду; визнати протиправним та скасувати наказ Окружного адміністративного суду міста Києва № 227/К від 06.09.2010 про відрахування ОСОБА_1 з 06.09.2010р. зі штату Окружного адміністративного суду міста Києва із займаної посади Голови суду; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду міста Києва час у зв`язку з незаконним усуненням його від професійної діяльності судді (фактично часом вимушеного прогулу) з дня незаконного звільнення - з 06.09.2010р. по день видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду міста Києва; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду (заробітну плату) за весь час незаконного усунення його від професійної діяльності судді (фактично час вимушеного прогулу), тобто, з 06.09.2010р. по день скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва № 227/К від 06.09.2010р. про відрахування ОСОБА_1 і урахуванням належних доплат та надбавок; звернути рішення суду до негайного виконання - на підставі п.3 ч.1 ст.371 КАС України; зобов`язати відповідача у п`ятиденний строк подати до суду звіт про виконання судового рішення, початок якого рахувати з наступного дня після одержання ним копій рішення суду - на підставі ч.1 ст.382 КАС України; покласти на відповідача судові витрати, включаючи витрати на надання правничої допомоги у даній справі в розмірі 50000 грн. (а.с.1-7).

В обґрунтування дотримання правил територіальної підсудності позивач наголосив у поданій позовній заяві на тому, що у зв`язку з пандемією COVID-19 з осені 2020 року він проживає у м.Львові зі своєю неповнолітньою донькою у власній оселі і в силу ст.25 КАС України звертається за захистом своїх порушених прав до Львівського окружного адміністративно суду.

Для підтвердження права власності на квартиру АДРЕСА_1 позивач долучив копії правовстановлюючих документів (а.с.63, 64).

Відповідно до ч.1 ст.25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з п.2 ч.1 ст.29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Перед тим як перейти до оцінювання дотримання у розглядуваній ситуації правил територіальної підсудності колегія суддів вважає за необхідне спершу висловити свою позицію стосовно застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) позивача фізичної особи, а потім екстраполювати свої висновки вже в площину встановлених фактичних обставин цієї справи.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.29 Цивільного кодексу /ЦК/ України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За текстом ст.3 Закону України № 1382-IV від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»:

вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;

місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з ч.10 ст.6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.11 ст.6 наведеного Закону).

Відповідно до норм ч.1 ст.4 ст.4 Закону України № 5492-VI від 20.11.2012р. «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.7 цього Закону до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).

Отже, аналіз наведених положень ЦК України у зіставленні з положеннями наведених Законів дозволяє зробити висновок про те, що місцем проживання особи є житло, в якому вона проживає (постійно або тимчасово).

Особа не обмежена у можливості мати більше, ніж одне місце проживання, проте реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію. Відомості про місце проживання вносяться, серед іншого, до паспорта громадянина України. Однак, це не виключає можливості використання інших доказів.

З цих положень є зрозумілою відмінність між місцем проживання і «зареєстрованим» місцем проживання. У цьому зв`язку потрібно зауважити, що спільним для обох понять є те, що особа проживає (має право проживати) в обох місцях, водночас для офіційного «спілкування» з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами визначає лише одне із них і несе відповідальність за свій вибір (у тому сенсі, приміром, що зареєстроване місце проживання є своєрідним орієнтиром для державних органів).

Водночас, приписи ч.1 ст.25 КАС України оперують термінами «зареєстроване місцем проживання (перебування)» як чинником, який впливає на визначення підсудності справи.

Спираючись на цільове тлумачення цієї норми у системному зв`язку з іншими положеннями КАС України, таку її конструкцію можна пояснити тим, що розгляд справи має провадитися з урахуванням (в межах) дійсного/фактичного місця проживання позивача. Тобто розгляд справи має бути певним чином «наближеним», прив`язаним до місця проживання/перебування позивача, що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника справи.

У контексті обставин цієї справи наведені міркування суду мають на меті донести думку про те, що зареєстроване місце проживання (перебування) позивача має відповідати дійсності.

Іншими словами, не стільки номінальна адреса проживання позивача, скільки його фактичне, реальне, дійсне місце проживання повинні визначати суд, який буде здійснювати розгляд справи задля досягнення завдання та основних засад адміністративного судочинства.

Водночас, правила територіальної підсудності визначено у такий спосіб, щоб, по можливості, забезпечити розгляд справи адміністративним судом, який територіально найбільш наближений до місця проживання чи місця знаходження особи. У такий спосіб забезпечується краща доступність правосуддя в адміністративних справах для невладних суб`єктів.

Відповідно до матеріалів справи зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 . і ця інформація міститься у паспорті громадянина України.

Позивач навів доводи про те, що зареєстроване місце проживання у м.Києві в силу певних обставин не засвідчує його дійсного місця проживання.

Питання про те, чи позивач фактично проживає за зареєстрованим місцем проживання, суд першої інстанції не досліджував.

Натомість представленими документами стверджується та обставина, що в силу певних обставин (в тому числі, через запроваджений карантин) позивач станом на березень 2021 року проживає у АДРЕСА_1 (а.с.89).

Разом з тим, наведені обставини судом не були досліджені, хоча причини звернення до Львівського окружного адміністративного суду позивачем наведені в позовній заяві.

Водночас, дослідження таких обставин є можливим лише в судовому засіданні, оскільки на стадії відкриття провадження в адміністративній справі їх детальну і повну перевірку, на думку колегії суддів, неможливо здійснити.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні цього Суду у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Водночас, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції).

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

В справі «Bellet v. France» ЄСПЛ наголосив на тому, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно з висновками, викладеними в рішеннях ЄСПЛ, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно з рішенням ЄСПЛ не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У справі «Miragall Eckolano v. Spain» та у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Зважаючи на те, що чинним законодавством позивачу надано право на вибір компетентного суду у справі, яким згідно з приписами процесуального законодавства може бути або адміністративний суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача, то позивач має право реалізувати своє суб`єктивне право на доступ до суду з урахуванням вимог щодо територіальної підсудності.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів вважає, що передача справи до іншого суду в розглядуваному випадку здійснена судом без повного з`ясування всіх питань, які мають важливе значення для з`ясування дотримання правил територіальної підсудності, суперечить засадам судочинства, може призвести до судової тяганини та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильної передачі справи до іншого адміністративного суду, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Оскільки вимоги апелянта сформульовані в інший спосіб, ніж передбачені нормами ст.ст.312, 315 КАС України повноваження апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.312, ч.2 ст.313, п.п.1, 4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Стиранки Михайла Богдановича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09.03.2021р. про передачу справи № 380/2696/21 до іншого адміністративного суду - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 21.04.2021р.