Справа № 600/496/21-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/496/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

11.02.2021 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Чернівецької міської ради (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправним та скасувати підпункт 3.1 пункту 3 рішення сесії Чернівецької міської ради №2393 від 30 вересня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Чернівецьку міську раду на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробленню проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована навпроти будинковолодіння АДРЕСА_1 ;

зобов`язати Чернівецьку міську раду упродовж 35 днів з дати набранні рішення суду законної сили, подати до Чернівецького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.06.2020 року вона звернулася у Чернівецьку міську раду із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі безоплатно у власність, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, допоміжних будівель і споруд (код 02101), орієнтовною площею до 0,10 га, яка розташована навпроти будинку АДРЕСА_1 .

До заяви позивачем додано копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду та графічний матеріал на якому вказала бажане місцезнаходження земельної ділянки.

30.09.2020 року сесією Чернівецької міської ради прийнято рішення №2393, яким згідно підпункту 3.1 пункту 3 позивачу відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для надання переваги перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку індивідуальних забудовників м. Чернівці та користуються правом на першочергове отримання земельних ділянок для будівництва житлових будинків, господарських будівель і споруд, про що зазначено у спеціальних нормах Законів України, які визначають статус цих осіб (в обліку індивідуальних забудовників не зареєстрована).

Позивач вважає підпункт 3.1 п. 3 рішення сесії Чернівецької міської ради від 30.09.2020 року №2393, яким відмовлено йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки протиправним, таким що не відповідає нормам закону і обмежує право позивача набути у власність шляхом безоплатної приватизації земельну ділянку, у зв`язку з чим він підлягає скасуванню.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Звертала увагу суду, що земельна ділянка щодо якої клопотала перед відповідачем надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою по АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Чернівці.

Із кадастрової публічної карти України, адміністратором якої є ДП "Центр Державного земельного кадастру", що є загальнодоступним джерелом інформації вбачається, що земельна ділянка, на яку позивач просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою для подальшої передачі у власність в зазначеному місці її розташування є несформованою, вільною, а отже відповідно до законодавства, нікому не передана у власність чи користування.

Містобудівною документацією "Коригування генерального плану міста Чернівців", затвердженого рішенням міської ради від 27 березня 2014 р. №1171 визначено її місцезнаходження у зоні "Ж-1" (зона садибної житлової забудови), що підтверджується листом департаменту від 05.02.2021 роком і витягом з містобудівної документації.

Вказане свідчить про те, що земельна ділянка відносно якої подано заяву про отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, може виділятись (передаватись) громадянину України під визначене цільове використання, у тому числі безоплатно у власність, і вказує про підставність клопотання позивача і відповідність його вимогам Закону.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Чернівецької міської ради на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, позивач вважає, що вона не є втручанням суду у дискреційні повноваження Чернівецької міської ради, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача.

Відповідач, не погоджуючись з позовним вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що надання земельних ділянок у місті Чернівцях, які є вільними від забудови та не передані міською радою у власність чи в користування та відповідно до Генерального плану міста з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснюється в порядку черговості у відповідності до рішень міської ради.

Враховуючи те, що позивачем до департаменту не надано в повному обсязі документів, які передбачені Правилами обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків в м. Чернівцях, затвердженого рiшенням Чернівецької міської ради від 23.02.2012 року №438, для взяття його на облік індивідуальних забудовників, та те, що позивач не перебуває в списках забудовників за №1, підстав для задоволення його заяви про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва не було.

В свою чергу рішення ради про задоволення вимог позивача суперечило б Правилам обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків в м. Чернівцях. Також, додатково зазначив, що 13.06.2013 року за наслідками розгляду аналогічного спору, Вінницьким апеляційним адміністративним судом прийнято постанову по справі №727/2560/13-а, згідно якої встановлена правомірність дій Чернівецької міської ради в частині відмови у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки особі, яка не перебуває на вказаному вище обліку громадян.

Таким чином, на думку відповідача надання земельної ділянки позивачу в порушення черговості є протиправним та таким, що не відповідає зазначеному вище Порядку.

З приводу вимоги щодо зобов`язання прийняти рішення про надання позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач вважає, то відповідач вважає її частково похідною від встановлення законності оскаржуваного рішення. Разом з тим, дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Позивач, ознайомившись з відзивом на позовну заяву, подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_1 виконала усі вимоги визначені п. 6 ст. 118 Земельного кодексу України. З метою отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою землі, позивачка подала відповідачу заяву з клопотанням надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки в якому вказала орієнтовну площу, цільове призначення i місце бажаного розташування землі. Крім того, до заяви-клопотання долучила копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду та графічний матеріальна якому вказала бажане місцезнаходження земельної ділянки.

Надання інших, додаткових документів до заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, нормою ст. 118 Земельного кодексу України не передбачено і вищевказаний перелік документів є вичерпним.

Також звертав увагу суду на те, що відповідач спірним рішенням відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою виключно у зв`язку з відсутністю підстав для надання позивачці переваг перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку забудовників і користуються першочерговим правом на отримання землі.

Що стосується відсутності позивача на зареєстрованому обліку індивідуальних забудовників позивач зазначив, що будь-які переваги щодо нього з боку інших осіб або навпаки жодним органом, у тому числі відповідачем з підстави наявності черги на виділення землі не можуть встановлюватись і визначатись, а також застосовуватись при прийняті рішень із земельних питань, оскільки переліки відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є вичерпними і встановлені відповідною частиною ст. 118 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 08.10.1997 року Першотравневим РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с. 7-8).

26.06.2020 року позивач звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 . До поданої заяви позивачем було додано копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду та графічний матеріал на якому вказала бажане місцезнаходження земельної ділянки (а.с. 9-12).

Підпунктом 3.1 пункту 3 рішення 83 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 30.09.2020 року №2393 "Про розгляд звернень громадян щодо надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для надання переваги ОСОБА_1 перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста Чернівців та користуються правом на першочергове отримання земельних ділянок для будівництва житлових будинків, господарських будівель і споруд, про що зазначено у спеціальних нормах Законів-України, які визначають статус цих осіб (в обліку індивідуальних забудовників не зареєстрована).

Вважаючи протиправним підпункт 3.1 пункту 3 рішення сесії Чернівецької міської ради №2393 від 30 вересня 2020 року про відмови у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До вказаних спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавств та робить висновки по суті спору.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статей 2 та 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним із видів документів із землеустрою.

Частиною 2 статті 50 Закону України "Про землеустрій" визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Статтею 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

За приписами статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пункту "г" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, в містах - не більше 0,10 гектара.

Аналізуючи зміст вказаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення громадян до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування наведених судом норм права, викладеній у постановах від 08 вересня 2020 року у справі №812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідженням оскаржуваного рішення судом встановлено, що відповідачем неправомірно обґрунтовано відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки та не вказано чітких підстав відмови у наданні такого дозволу, виключний перелік яких встановлений у частині 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, зазначення у ньому: "у зв`язку з відсутністю підстав для надання переваги ОСОБА_1 перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста Чернівців та користуються правом на першочергове отримання земельних ділянок для будівництва житлових будинків, господарських будівель і споруд, про що зазначено у спеціальних нормах Законів-України, які визначають статус цих осіб (в обліку індивідуальних забудовників не зареєстрована)" - жодним чином не обґрунтовано.

Зазначені у підпункті 3.1 п. 3 спірного рішення Чернівецької міської ради від 30вересня 2020 року №2393 підстави відмови в отриманні дозволу на розроблення проекту землеустрою (відсутність реєстрації в обліку індивідуальних забудовників та відсутність ( прав на отримання переваги перед іншими громадянами, які перебувають на пільговому обліку індивідуальних забудовників м. Чернівці на першочергове отримання земельних ділянок) не відповідають вимогам частини 7 статті 118 ЗК України.

Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України по справі №К/800/27451/14 від 29 січня 2015 року і Постанові суду касаційної інстанції від 11 грудня 2014р. по справі К/800/63640/13.

Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про те, що не реєстрація позивача та не перебування його на обліку індивідуальних забудовників є підставою прийняття оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Суд вважає, що така позиція відповідача не ґрунтується на законі, яким врегульовані спірні відносини, та суперечить положенням Земельного кодексу України. Порядок та підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності, встановлені названим нормативно-правовим актом, не містить такої умови для виділення земельної ділянки у власність громадянам "для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд", як перебування громадян на пільговому обліку індивідуальних забудовників міста.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність або користування, який не може бути розширено рішенням органу місцевого самоврядування.

Тому відмова відповідача з наведених мотивів також є безпідставною та необґрунтованою.

Посилання відповідача у відзиві на рішення Чернівецької міської ради від 23 лютого 2012 року №438, як на правовий акт локальної дії, що прийнятий у якості реалізації наданих органам місцевого самоврядування Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" повноважень, не надає відповідачу право відмовляти у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою та суперечить приписам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами відповідача про наявність вмотивованої відмови у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.

Зазначене свідчить про протиправність оскаржуваного рішення, а відтак слід визнати його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву стосовно ненадання позивачем в повному обсязі документів, передбачених правилами обліку, суд зазначає наступне.

Згідно п. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Судом встановлено, що 26.06.2020 року позивач звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 . До поданої заяви позивачем було додано копію паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду та графічний матеріал на якому вказала бажане місцезнаходження земельної ділянки.

Надання інших, додаткових документів до заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, нормою ст. 118 Земельного кодексу України не передбачено і вищевказаний перелік документів є вичерпним.

Крім того, в оскаржуваному рішенні, в якості підстави для відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, відповідач не вказував на ненадання позивачем в повному обсязі документів, передбачених правилами обліку.

З огляду на наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги в названій частині про визнання протиправним та скасування підпункт 3.1 пункту 3 рішення сесії Чернівецької міської ради №2393 від 30 вересня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 є обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то такі також підлягають задоволенню, оскільки є фактично похідними від попередніх, та, на переконання суду, є належним й ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Так, згідно частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, задовольняючи позов в указаній вище частині, суд в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, викладену, зокрема, у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №819/570/18, постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17.

Зокрема, суд касаційної інстанції зазначає: "На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними".

Крім цього, суд звертає увагу, що аналогічна позиція щодо вимог зобов`язального характеру та належного способу захисту порушеного права особи у даній категорії справ викладена і у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №825/2228/18. У цій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про правомірність зобов`язання органу місцевого самоврядування надати особі дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З огляду на наведене вище, оскільки в даній справі у відповідача не було законних підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а також те, що зазначено у спірному рішення сесії Чернівецької міської ради є необґрунтованим та протиправним - суд дійшов до висновку про зобов`язання відповідача на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробленню проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована навпроти будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Згідно частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1-3 статі 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення заявленого позову. Натомість доводи відповідача, з огляду на вище викладене, є безпідставними.

Щодо позовних вимог в частині встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання Чернівецької міської ради упродовж 35 днів з дати набранні рішення суду законної сили, подати до Чернівецького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 1-3 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

У відповідності до частини 4 статті 42 Закону № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова (окрім іншого): забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; підписує рішення ради та її виконавчого комітету; скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради; забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об`єднань.

Частиною 5 статті 42 цього Закону визначено, що сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

Оцінивши в сукупності обставини справи, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача щодо зобов`язання Чернівецької міської ради упродовж 35 днів з дати набранні рішення суду законної сили, подати до Чернівецького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стосовно стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3325,00 грн варто вказати наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 КАС України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання стягнення понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката, суд звертає увагу і на те, що у додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії"(заява 58442/00) вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та його представником - адвокатом Підгорною Людмилою Єлісеївною 31.01.2021 року було укладено Договір про надання правової допомоги.

Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 15.03.2021 позивачем прийнято від Підгорної Л.Є наступні послуги: - юридична консультація, 1 год. - 200,00 грн; - підготовка та подача адвокатського запиту, 1 год. - 350,00 грн; - здійснення аналізу та систематизація законодавства, 1 год. 30хв. - 525,00 грн; - складання позовної заяви, 2 год. 30 хв. - 1500,00 грн; - підготовка відповіді на відзив, 1 год. 30хв. - 750,00 грн. Всього - 3325,00 грн.

Згідно з квитанцією №0.0..1. від 15.03.2021 року адвокатом Підгорною Л.Є. прийнято від позивача оплату за надання правничої допомоги на загальну суму 3325,00 грн.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із складністю справи (дана справа в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України є нескладною) та підтвердженням виконаних адвокатом робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, а також беручи до уваги відсутність заперечень щодо розміру витрат за надану правничу допомогу з боку відповідача, то слід дійти висновку, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3325,00 грн є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Відтак, клопотання про стягнення судових витрат підлягає задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 3325,00 грн як витрати, що були сплачені позивачем за професійну правничу допомогу надану адвокатом Підгорною Л.Є.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом, позивачем сплачено судовий збір в сумі 908,00 грн, згідно квитанції №0.0..1 від 10.02.2020 року.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати підпункт 3.1 пункту 3 рішення сесії Чернівецької міської ради №2393 від 30 вересня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 .

3. Зобов`язати Чернівецьку міську раду на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробленню проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташована навпроти будинковолодіння АДРЕСА_1 .

4. Зобов`язати Чернівецьку міську раду упродовж 35 днів, з дати набрання рішенням суду у даній справі законної сили, подати до Чернівецького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької міської ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3325 (три тисячі триста двадцять п`ять) грн 00 коп.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької міської ради судовий збір в сумі - 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп, сплачений згідно квитанції №0.0..1 від 10.02.2020 року.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 );

Представник позивача - адвокат Підгорна Людмила Єлісеївна (РНОКПП НОМЕР_3 , вул. 29 Березня, 39, м. Чернівці, Чернівецька область, 58001);

Відповідач - Чернівецька міська рада Центральна (, площа, 1, м. Чернівці, Чернівецька область, 58002).

Суддя В.О. Григораш