Справа № 160/1515/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 року Справа № 160/1515/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голобутовського Р.З. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
01.02.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області, у якій просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зарахуванні до страхового стажу періоду роботи (відповідно до записів у трудових книжках):
- з 23.06.1985 року по 01.10.1996 року на посаді тракториста у колгоспі імені Мічуріна, який 05.09.1995 року було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство "Самарське";
- з 28.10.1997 року по 04.08.1998 року на посаді електрика Малого підприємства "Надійність та безвідмовність агросистем" ("НІБАС");
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 та зарахувати до страхового стажу періоди роботи (відповідно до записів у трудових книжках):
- з 23.06.1985 року по 01.10.1996 року на посаді тракториста у колгоспі імені Мічуріна, який 05.09.1995 року було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство "Самарське";
- з 28.10.1997 року по 04.08.1998 року на посаді електрика Малого підприємства "Надійність та безвідмовність агросистем" ("НІБАС"), з 08.10.2020 року (дати прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем відмовлено йому у призначення пенсії за віком, оскільки його загальний трудовий стаж складає 23 роки 6 місяців та 15 днів, у зв`язку з неврахуванням записів у трудових книжках, зокрема: період з 23.06.1985 р., по 01.10.1996 р. відповідачем не було враховано, оскільки по батькові позивача на титульній сторінці трудової книжки колгоспника вказано іншими чорнилами; період з 28.10.1997 р., по 04.08.1998 р. відповідачем не було враховано, оскільки на печатці підприємства-роботодавця відсутній код ЄДРПОУ. Позивач вважає таку відмову у призначенні пенсії необґрунтованою та протиправною, оскільки обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб-колгоспників покладається на голову колгоспу або на його відповідальну особу, тому позивач не має нести відповідальність за підприємство, установу, організацію що вносило такі записи, адже, на нього не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
16.02.2021 року представником відповідача надано відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що при досліджені трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненої 06.02.1979 року, встановлено, що в записі № 21 про звільнення з роботи 04.08.1998 року, на печатці підприємства відсутній ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, що є порушенням вимог чинного законодавства України. Отже, відповідач вказує, що зарахувати період роботи з 28.10.1997 року по 04.08.1998 року в Малому підприємстві "Надійність та безвідмовність агросистем" ("НІБАС") до загального страхового стажу позивача немає законних підстав. Також відповідач зазначає, що при дослідженні трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 , заповненої 23.06.1985 року, встановлено, що на титульній сторінці в графі по батькові " ОСОБА_1 " (мовою оригіналу) дописано іншими чорнилами при цьому, відсутній запис підприємства про внесення додаткових відомостей на титульну сторінку трудової книжки позивача. Крім того, на титульній сторінці записано лише рік народження "1960" без повної дати, що є порушенням вимог законодавства України щодо порядку ведення трудової книжки. Відтак, як вказує відповідач, згідно з наданими документами та за даними реєстру застрахованих осіб загальний стаж позивача становить 23 роки 06 місяці 15 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
17.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Листом від 08.10.2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовлено ОСОБА_1 в призначені пенсії, оскільки за наданими документами на дату звернення стаж роботи позивача складає 23 роки 6 місяців 15 днів.
До загального стажу не зараховано період роботи згідно з наданою позивачем трудовою книжкою НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці дані дописано іншими чорнилами, також не враховано період з 28.10.1997 по 04.08.1998, код ЄДРПОУ на печатці підприємства відсутній, дані зауваження суперечать вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, наказ Міністерства праці України від 29.07.1993 №58.
Не погодившись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Зазначене у вказаній статті право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно зі статтею 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 26 Закону №1058 визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено порядок підтвердження стажу роботи, згідно з якою основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
При цьому, як встановлено судом, листом від 08.10.2020 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовлено ОСОБА_1 в призначені пенсії. Так, відповідачем вказано, що до загального стажу не зараховано період роботи згідно з наданою позивачем трудовою книжкою УКР № 1462894, оскільки на титульній сторінці дані дописано іншими чорнилами, також не враховано період з 28.10.1997 по 04.08.1998, код ЄДРПОУ на печатці підприємства відсутній, дані зауваження суперечать вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, наказ Міністерства праці України від 29.07.1993 №58.
Так, судом встановлено, що період з 23.06.1985 р., по 01.10.1996 р. відповідачем не враховано, оскільки по батькові позивача на титульній сторінці трудової книжки колгоспника вказано іншими чорнилами; період з 28.10.1997 р., по 04.08.1998 р. відповідачем не було враховано, оскільки на печатці підприємства-роботодавця відсутній код ЄДРПОУ.
З приводу вказаного суд вважає за необхідне зазначити наступне.
На час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412.
Відповідно до пункту 1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно з пунктами 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому відповідно до пункту 18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Також, у період внесення записів про роботу позивача, не зарахованих відповідачем, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З положень пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників видно, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Позивач має відповідні записи у трудових книжках щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 275/615/17.
Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17.
З аналізу наведених норм судом встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, відбиток печатки або його відсутність/нечіткість на трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Неврахуванням записів у трудовій книжці з тих підстав, що по батькові позивача на титульній сторінці трудової книжки колгоспника вказано іншими чорнилами, а також оскільки на печатці підприємства-роботодавця відсутній код ЄДРПОУ є неправомірним, оскільки вказані недоліки не можуть впливати на виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, так як працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
У цьому випадку суд звертає увагу на те, що записи про трудову діяльність в трудових книжках зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим вказані відповідачем зауваження не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу.
Щодо доводів відповідача, зазначених безпосередньо у відзиві на позовну заяву, що відповідачем ставиться взагалі під сумнів належність трудової книжки серії НОМЕР_2 саме ОСОБА_1 , а також доводів, що позивачем до заяви про призначення пенсії не надано рішення суду щодо встановлення факту належності трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 , суд зазначає про таке.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів визнання недостовірними записів у трудових книжках щодо періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії позивачеві.
У цьому випадку відповідачем не дотримано норм чинного законодавства щодо врахування спірних періодів до трудового стажу для призначення пенсії за віком, а відтак, відповідач діяв не в межах та не в спосіб, що встановлені чинним законодавством щодо визначення трудового стажу, який дає право позивачу на призначення пенсії.
Відповідно до ч. 1 ст. 101 Закону № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пільгової пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 672/914/16-а та від 11.07.2019 у справі № 127/1849/17.
За таких обставин суд вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у зарахуванні стажу згідно з наданими трудовими книжками УКР № 1462894 від 23.06.1985 року та НОМЕР_1 від 06.02.1979 року, з тих підстав, що по батькові позивача на титульній сторінці трудової книжки колгоспника вказано іншими чорнилами, а також з тих підстав, що на печатці підприємства-роботодавця відсутній код ЄДРПОУ, а тому порушені права позивача підлягають відновленню судом.
Крім того, суд зазначає, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто в розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 31.03.2020 у справі № 446/656/17.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію за віком суд зазначає наступне.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.
Згідно з ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
На переконання суду, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком з 17.09.2020 року, моменту звернення з заявою про призначення пенсії, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не встановлено інших підстав для відмови у призначенні пенсії, аніж досліджені та спростовані судом у ході розгляду справи.
Відтак, оскільки для прийняття рішення про призначення пенсії за віком виконано всі умови, визначені законом: позивач досяг 60-річного віку, за наявності відповідного стажу роботи, позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок про задоволення позовної заяви.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зарахуванні до страхового стажу періодів роботи (відповідно до записів у трудових книжках):
- з 23.06.1985 року по 01.10.1996 року на посаді тракториста у колгоспі імені Мічуріна, який 05.09.1995 року було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство "Самарське";
- з 28.10.1997 року по 04.08.1998 року на посаді електрика Малого підприємства "Надійність та безвідмовність агросистем" ("НІБАС").
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи (відповідно до записів у трудових книжках):
- з 23.06.1985 року по 01.10.1996 року на посаді тракториста у колгоспі імені Мічуріна, який 05.09.1995 року було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство "Самарське";
- з 28.10.1997 року по 04.08.1998 року на посаді електрика Малого підприємства "Надійність та безвідмовність агросистем" ("НІБАС").
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 17.09.2020 року пенсію за віком.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський