Справа № 640/11858/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.

за участю секретаря: Ковтун К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до голови Господарського суду м.Києва, Господарського суду міста Києва, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з адміністративним позовом до голови Господарського суду м.Києва, Господарського суду міста Києва, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу голови Господарського суду м. Києва №262-К від 30.05.2019 «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату Господарського суду м. Києва»; зобов`язання Голову Господарського суду м. Києва поновити ОСОБА_1 на посаді судді Господарського суду м. Києва; стягнення з Господарського суду м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнання протиправною бездіяльність Голови Господарського суду м. Києва, яка полягає у ненаданні судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку та зобов`язання його розглянути заяву судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 від 27.05.2019 та видати наказ про надання судді ОСОБА_1 соціальної відпустки для догляду за дитиною (онука) до досягнення нею трирічного віку, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуюсь з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати останнє та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме неправильно надано тлумачення закону та не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Зокрема апелянт зазначив, що у цій справі підлягають застосуванню норми загального законодавства України про працю, а саме законодавство про відпустки та про дотримання гарантій особи під час її звільнення з посади у тій частині, яка не врегульована нормами спеціального законодавства про судоустрій та статус суддів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач та третя особа зазначили, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року було відкрито апеляційне провадження та призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 31 березня 2021 року об 11:15.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, розгляд справи було перенесено на 21 квітня 2021 року об 11:25.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 13.08.2002 року №712/2002 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду м. Києва.

20.02.2019 року до Вищої ради правосуддя надійшла заява судді ОСОБА_1 про звільнення з посади у відставку.

05.03.2019 за результатом розгляду заяви позивача Вища рада правосуддя ухвалила рішення №662/0/15-19, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду м. Києва.

06.03.2019 року наказом в.о. голови Господарського суду м. Києва №92-К припинено доплати судді ОСОБА_1 .

27.05.2019 року ОСОБА_1 подано заяву на ім`я голови Господарського суду м. Києва про надання йому додаткової відпусти для догляду за дитиною (онуком) до досягнення ним трирічного віку з 28.05.2019 року на підставі ст.18 Закону України "Про відпустки" та ст.179 КЗпП України.

Листом від 30.05.2019 року №02-13/277 вище зазначену заяву повернуто позивачу без розгляду.

30.05.2019 головою Господарського суду м. Києва видано наказ №262-К, яким суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Господарського суду м. Києва на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 05.03.2019 року №662/0/15-19.

Не погоджуючись із наказом про відрахування зі штату Господарського суду м. Києва, з бездіяльністю в частині ненаданні відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення ним трирічного віку, позивач звернувся до суду позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача відраховано зі штату суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 05.03.2019 року №662/0/15-19, яке є належним актом про звільнення судді, відтак оскаржуваний наказ є правомірним. Суд зазначив, що на суддю як на посадову особу з особливим правовим статусом не розповсюджуються загальні норми трудового законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VII (далі - Закон №1402-VII), який діяв на момент звільнення позивача з посади судді.

У відповідності до частини першої статті 52 Закону №1402-VII суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

При цьому, особа, яка призначена на посаду судді зобов`язана виконувати обов`язки, закріплені у статті 56 Закону №1402-VII, зокрема додержуватись вимог присяги, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства, дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду.

У той же час, відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Статтею 112 Закону №1402-VIII закріплено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме: 1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я; 2) порушення суддею вимог щодо несумісності; 3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; 4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням; 5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду; 6) порушення обов`язку підтвердити законність джерела походження майна.

За правилами частини першої статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII (далі - Закон №1798-VIII) Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до статті 55 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя. У разі звернення судді із заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

З матеріалів справи вбачається, 20.02.2019 року позивач подав до Вищої ради правосуддя заяву про звільнення його з посади у відставку.

05.03.2019 за результатом розгляду вказаної заяви Вища рада правосуддя ухвалила рішення №662/0/15-19, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду м. Києва.

За правилами частини четвертої статті 116 Закону №1402-VIII суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Статтею 125 Закону №1402-VIII встановлено, що припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

У силу вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону №1402-VIII Голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Згідно з частиною другою статті 24 вказаного Закону голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Таким чином, з огляду на статтю 24 Закону №1402-VIII, видача головою суду відповідного наказу на підставі акта Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади є не правом голови суду, а є його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що 30.05.2019 головою Господарського суду м. Києва видано наказ №262-К, яким суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Господарського суду м. Києва згідно пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 05.03.2019 року №662/0/15-19.

Тобто, оскаржуваний наказ голови суду був виданий на виконання акта Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади та спрямований на виконання такого акта і констатує лише припинення трудових відносин між судом та суддею.

Отже, голова Господарського суду м.Києва після отримання копії вказаного рішення Вищої ради правосуддя мав не тільки всі правові підстави, а й зобов`язаний був відповідно до частини другої статті 19 Конституції України видати наказ про припинення трудових відносин із ОСОБА_1 .

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 140/865/19, та від 04 грудня 2019 року у справі №804/1938/18.

У той же час, позивачем не надано до суду доказів скасування або недійсності рішення Вищої ради правосуддя від 05.03.2019 року №662/0/15-19 на момент видання оскаржуваного наказу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 05.03.2019 року №662/0/15-19 головою Господарського суду м. Києва правомірно, у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», прийнято оскаржуваний наказ №262-К від 30.05.2019 «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату Господарського суду м. Києва», як наслідок підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді судді відсутні.

Щодо посилань апелянта на порушення відповідачем вимог частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, зважаючи на перебування його на лікарняному під час прийняття оскаржуваного наказу колегія суддів не приймає до уваги, зважаючи на наступне.

У силу вимог частини третьої ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

З огляду на особливий статус судді, правове регулювання організації праці суддів визначається винятково Конституцією України та Законом № 1401-VIII, зокрема його статтею 125, а не положеннями КЗпП.

Тобто, на суддю, як на особу публічного права із особливим статусом, не розповсюджуються загальні норми трудового законодавства.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 160/1640/19 та від 04 грудня 2019 року у справі №804/1938/18.

Посилання апелянта на необхідність застосування позиції Верховного Суду у справі П/9901/18/17, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки правовідносини наведені у вказаній постанові є відмінними від тих, які розглядаються у даній справи. Зокрема, висновок наведений у вказаній постанові, стосовно того, що у разі закінчення повноважень судді, трудові відносини із судом не припиняються, стосується суддів, повноваження яких завершено по закінченню п`ятирічного строку з моменту призначення.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Голови Господарського суду м. Києва, яка полягає у ненаданні судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення нею трирічного віку та зобов`язання його розглянути заяву судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 від 27.05.2019 та видати наказ про надання судді ОСОБА_1 соціальної відпустки для догляду за дитиною (онука) до досягнення нею трирічного віку, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось вище по тексту 05.03.2019 за результатом розгляду заяви позивача Вища рада правосуддя ухвалила рішення №662/0/15-19, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду м. Києва.

27.05.2019 року ОСОБА_1 подано заяву на ім`я голови Господарського суду м. Києва про надання йому додаткової відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення ним трирічного віку з 28.05.2019 року на підставі ст.18 Закону України "Про відпустки" та ст.179 КЗпП України.

Листом від 30.05.2019 року №02-13/277 вище зазначену заяву повернуто позивачу без розгляду.

30.05.2019 головою Господарського суду м. Києва видано наказ №262-К, яким суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Господарського суду м. Києва на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 05.03.2019 року №662/0/15-19.

Колегія суддів зазначає, що фактично після прийняття рішення Вищою радою правосуддя, трудові відносини позивача із відповідачем були припинені, а тому підстави для надання позивачу відпустки для догляду за дитиною (онуком) до досягнення ним трирічного віку у відповідача були відсутні, з огляду на що останній правильно залишив заяву позивача без розгляду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає в діях відповідача відсутня протиправна бездіяльність, а тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині також відсутні.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21.04.2021.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І.В. Федотов

А.Ю. Коротких