Справа № 460/3610/20
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2021-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2021 року м. РівнеСправа №460/3610/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.О. Дорошенко, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України,
про визнання дій незаконними, стягнення разової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі відповідач-1), Міністерства соціальної політики України (далі відповідач-2), Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі УПСЗН ВК Рівненської міської ради, відповідач-3), у якому просить визнати незаконними дії відповідачів щодо незабезпечення виплати щорічної одноразової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни в ознаменування 9 Травня в термін до 05.05.2020; стягнути з рахунку Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради разову грошову допомогу в сумі 16380,00 грн у 5-тиденний строк, а у разі їх відсутності забезпечити виконання рішення суду за рахунок бюджетних коштів, передбачених для забезпечення виконання судових рішень; відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком (по одному розміру мінімальної пенсії за віком - кожному з відповідачів) станом на день набрання рішенням суду законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, що підтверджується відповідним посвідченням, та має право на отримання грошової допомоги до 5 травня. При цьому, особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи з числа учасників бойових дій у період Другої світової війни, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені для осіб з інвалідністю внаслідок війни 1 групи. Відтак, позивач прирівняна до осіб з інвалідністю внаслідок війни 1 групи. Відповідно до Рішення Конституційного Суду від 27.02.2020 №3-р/2020 грошова допомога особою з інвалідністю внаслідок війни 1 групи повинна виплачуватись у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком. Зазначила, що у 2020 році вона означену допомогу взагалі не отримала. Позивач вважає, що ненарахування та невиплата їй вказаної допомоги від держави у належному розмірі, як особі з інвалідністю внаслідок війни відповідної групи, є триваючою бездіяльністю відповідачів, яка порушує її право на отримання соціальної допомоги, гарантованої Конституцією України та визначеної Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Враховуючи викладене, позивач просить зобов`язати відповідачів подати письмовий звіт про виконання судового рішення у даній справі, а також стягнути завдану їй моральну шкоду, пов`язану з втратою часу на звернення до суду, втрату додаткових можливостей для вільного розвитку та відпочинку, а також пов`язану з моральним неспокоєм та хвилюванням із-за необхідності звернення до суду для захисту прав та законних інтересів в розмірі однієї мінімальної пенсії за віком з кожного відповідача станом на день набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою від 22.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Державну казначейську службу України (далі ДКС України, третя особа). Встановлено строк для подання відповідачами відзиву, а третьою особою письмових пояснень.

Відповідач-1 подав відзив, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що згідно зі статтею 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань, Кабінетом Міністрів України щороку приймаються відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, якими визначається, зокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги учасникам бойових дій та особам з інвалідністю в наслідок війни. Так, у постанові Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань визначено розмір виплати разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни: 1 групи 4120 гривень; 2 групи 3640 гривень; 3 групи - 3160 гривень. Зазначена постанова є чинною та обов`язковою до виконання. Кабінет Міністрів України, приймаючи вищезазначену постанову, не допустив жодних незаконних дій чи бездіяльності та врегулював забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань. Вважає, що відповідач-1 діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України. Оскільки Кабінет Міністрів України не допустив жодних незаконних дій чи бездіяльності, врегульовуючи питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань, то підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач-2 подав відзив, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань, Кабінетом Міністрів України щороку приймаються відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, якими визначається, зокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги учасникам бойових дій та особам з інвалідністю в наслідок війни. Так, у постанові Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань визначено розмір виплати разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни: 1 групи 4120 гривень; 2 групи 3640 гривень; 3 групи - 3160 гривень. Відповідно до пп.41 п.4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики), відповідно до покладених на нього завдань організовує виплату до 5 травня разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Згідно з абз.1 та 2 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 за №112, Мінсоцполітики виплати організовує шляхом перерахування коштів структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення), центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. Також зазначено, що районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни І групи, які є пенсіонерами, перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії у розмірі 4120,00 гривень. Станом на 19.05.2020 у Рівненській області зазначену разову грошову допомогу отримали особи, на яких поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України №112, в тому числі і позивач. Виходячи з вищевикладеного відповідачем-2 перераховано, а відповідачем-3 виплачено позивачу разову грошову допомогу до 5 травня як особі з інвалідністю внаслідок війни І групи у розмірі 4 120,00 гривень. Отже, кошти позивачу було виплачено правомірно, в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Вважає, що відповідач-2 діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України. З огляду на належне виконанням відповідачем-2 своїх повноважень щодо спрямування відповідних коштів, то позивачем не доведена ні протиправна поведінка, ні причинний зв`язок між заподіяною моральною шкодою та такою поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач-3 подав відзив, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною другою статті 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Відповідно до статті 17 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються Бюджетним кодексом України. Згідно з ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань, Кабінетом Міністрів України щороку приймаються відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, якими визначається, зокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги учасникам бойових дій та особам з інвалідністю в наслідок війни. Так, у постанові Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань визначено розмір виплати разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни: 1 групи 4120 гривень; 2 групи 3640 гривень; 3 групи - 3160 гривень. Дана сума була виплачена позивачу в травні 2020 року. З огляну на викладене, на даний час у відповідача-3 відсутні правові підстави для перерахунку та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах, вказаних у позові. Вважає, що відповідач-3 діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою від 18.06.2020 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій справі №440/2722/20 (№Пз/9901/14/20).

У заяві від 25.06.2020 позивач зазначила, що станом на день подання позову 18.05.2020 позивач не отримувала навіть суми грошової допомоги, яку визнають відповідачі по справі в розмірі 4120,00 грн. Таку суму було отримано нею лише 22.05.2020 вже після звернення з позовом до суду. Просила здійснити розподіл судових витрат (витрати на поштове відправлення відповідей на відзив).

Ухвалою від 05.02.2021 провадження у справі поновлено.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 22.06.2009 УПСЗН ВК Рівненської міської ради (а.с.3), перебуває на обліку в УПСЗН ВК Рівненської міської ради та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій у період Другої світової війни, якій виповнилося понад 85 років.

Згідно з довідкою УПСЗН ВК Рівненської міської ради від 09.06.2020 №30, ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПСЗН ВК Рівненської міської ради і отримує щорічну разову грошову допомогу до 5 травня. За 2020 рік вказана допомога становить 4120,00 грн, яка перерахована позивачу платіжним дорученням від 23.04.2020 №49 на відділення зв`язку за місцем отримання пенсії та згідно із звітом відділення зв`язку, дана допомога в квітні місяці була не виплачена. 15.05.2020 управлінням повторно надіслані на відділення зв`язку списки одержувачів для виплати грошової допомоги та згідно із звітом відділення зв`язку, дана допомога в травні місяці ОСОБА_1 була виплачена (а.с.21-23).

Факт виплати вказаної суми підтверджується службовим чеком органу поштового зв`язку від 22.05.2020 (а.с.79) та не заперечується позивачем.

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо невиплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, яка має право на отримання такої допомоги в розмірі, передбаченому для осіб з інвалідністю внаслідок війни 1 групи, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Адміністративна справа №460/3610/20 відповідає ознакам типової справи, які визначені Верховним Судом при розгляді зразкової справи №440/2722/20 (№Пз/9901/14/20), а саме: позивачами є особи з інвалідністю внаслідок війни та мають право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік; позовні вимоги заявлені до органу, уповноваженого здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення за місцем проживання позивача та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області); спірні відносини стосуються визначення розміру разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році та урегульовані одними й тими самими нормами права, а саме: статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18); позивачами у даних справах заявлено аналогічні позовні вимоги (визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо нарахування та виплати у 2020 році разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити разову щорічну грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі, визначеному Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відтак, при вирішенні даної справи суд враховує правові висновки, викладені в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2020 у зразковій справі №440/2722/20 (№Пз/9901/14/20), та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у цій справі (провадження №11-349заі20).

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до статті 4 Закону №3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Пільги особам з інвалідністю внаслідок війни встановлені статтею 13 Закону №3551-XII.

01.01.1999 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 №367-ХІV (далі - Закон №367-ХІV), було доповнено частиною четвертою такого змісту:

"Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком".

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» згадану вище норму права викладено в такій редакції:

"Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону №3551-XII, особам з інвалідністю внаслідок війни II і III груп з числа учасників бойових дій у період Другої світової війни, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені цією статтею для осіб з інвалідністю внаслідок війни I групи.

У подальшому рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 визнано неконституційними зокрема положення статті 67 розділу І, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" та пункту 3 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, на момент нарахування і виплати у квітні-травні 2020 року позивачу одноразової грошової допомоги діяла ст.13 Закону №3551-XII у редакції Закону №367-ХІV, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю 1 групи - 10 мінімальних пенсій за віком.

Поряд із цим, правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня з 01.01.2015 були також врегульовані законодавцем пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Відповідно до пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України, було визначено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Кабінету Міністрів України були делеговані повноваження встановлювати, зокрема, розмір разової грошової допомоги до 5 травня.

На реалізацію приписів цієї норми закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", де передбачено, що районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 4120,00 гривень; II групи - 3640,00 гривень; III групи - 3160,00 гривень.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 у справі 1-247/2018 (3393/18), визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до тексту вказаного рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 судом встановлено, що в Основному Законі України передбачено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3).

Згідно з Основним Законом України Державний бюджет України і бюджетна система України встановлюються виключно законами України (пункт 1 частини другої статті 92). Такими законами є закони України про Державний бюджет України на кожний рік і Бюджетний кодекс України.

У преамбулі Бюджетного кодексу України зазначено, що Кодексом визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства. Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу. (стаття 1 Кодексу).

Відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону №79 розділ VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України було доповнено, зокрема, пунктом 26, яким передбачено, що окремі положення ряду законів України, в тому числі й Закону №3551-XII, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказаними положеннями Закону №3551-XII передбачено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них (стаття 12), особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 13), учасникам війни (стаття 14), особам, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII (стаття 15), особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною (стаття 16).

За юридичною позицією Конституційного Суду України «встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, підриває довіру до держави… Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту» (абз. 2, 3 п.5 мотивувальної частини Рішення від 18.12.2018 №12-р/2018).

Конституційний Суд України звернув увагу, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.05.2008 №10-рп/2008 наголошував на тому, що «законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони» (абз.3, 4 підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Конституційний Суд України дійшов також висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону №3551-XII, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 18.12.2018 №12-р/2018 вже наголошував, що «забезпечення державою соціального захисту осіб, які відповідно до обов`язку, покладеного на них частиною першою статті 65 Конституції України, захищали Вітчизну, суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України, та членів їхніх сімей згідно з частиною п`ятою статті 17 Конституції України в поєднанні з частиною першою цієї статті означає, що надання пільг, інших гарантій соціального захисту ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону №3551-XII, не має залежати від матеріального становища їхніх сімей та не повинне обумовлюватися відсутністю фінансових можливостей держави» (абз.9 пункту 6 мотивувальної частини).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Разова грошова допомога учасникам бойових дій є доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Стаття 1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів №11 та №14 (04.11.1950), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та №71378/10) від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

За положеннями ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з 27.02.2020 позивач набула право на соціальне забезпечення у порядку редакції Закону №367-ХІV, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю 1 групи внаслідок війни - десять мінімальних пенсій за віком.

Тобто, вихідним критерієм обрахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня є мінімальний розмір пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким законом є закон України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно з частиною четвертою статті 28 Закону №1058-ІV, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Закон №1058-ІV є єдиним законодавчим актом, який визначає розмір мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Таким чином, при врегулюванні спірних правовідносин щодо обрахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня застосуванню підлягає саме частина перша статті 28 Закону №1058-ІV, а відтак доводи відповідача про неможливість застосування вказаної норми є безпідставними.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено в 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2020 року 1638 гривень.

За таких обставин, з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 27.02.2020 №3-р/2020 розмір разової грошової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю 2 групи внаслідок Другої світової війни, якій виповнилося понад 85 років, у 2020 році становить 16380,00 грн.

Відповідно до положень статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що ненарахування та невиплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком є протиправною бездіяльністю відповідача-3, яка порушує гарантоване Конституцією України право позивача, як особи з інвалідністю 2 групи внаслідок Другої світової війни, якій виповнилося понад 85 років, на соціальний захист, визначене Законом №3551-ХІІ, а тому таке порушене право підлягає судовому захисту.

Водночас, суд зауважує, що норми будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанов Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач-3, не можуть змінювати приписів Закону №3551-ХІІ.

Суд зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (ст.5 КАС України).

При цьому, частиною другою статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).

Відтак, порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача-3 нарахувати та виплатити позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік, у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум допомоги.

При цьому, суд зазначає, що правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.01.2021 у зразковій справі №440/2722/20, спростовано доводи органу соціального захисту населення в цілому, а тому відсутня необхідність аналізувати кожен аргумент відповідача окремо.

Крім того, в судовому рішенні, за наслідками розгляду означеної зразкової справи, Верховний Суд зазначив, що органами, уповноваженими здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, є Управління соціального захисту населення за місцем проживання позивача та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

В даному випадку, безпосередню виплату щорічної разової грошової допомоги позивачу як особі з інвалідністю 2 групи внаслідок Другої світової війни, якій виповнилося понад 85 років, в сумі 4120,00 грн здійснило УПСЗН ВК Рівненської міської ради, що підтверджується дослідженими судом матеріалами справи та не заперечується відповідачем-3 у відзиві, тому зазначений суб`єкт владних повноважень є належним відповідачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги до Кабінету Міністрів України та Міністерства соціальної політики України задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-3 моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, у Постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 №4 Пленум Верховного Суду України зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Суд зауважує, що згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналіз вказаної правової норми свідчить про те, що учасник судового процесу - суб`єкт владних повноважень повинен доводити правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності виключно в адміністративних справах про їх оскарження. Водночас, інший учасник судового процесу не позбавлений обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги чи заперечення. Тобто обов`язок доказування в адміністративному процесі не покладено виключно на суб`єкта владних повноважень, а розподілений в залежності від вимог та заперечень.

У даному випадку обов`язок доказування правомірності оспорюваних дій належить відповідачу, в той час як позивач зобов`язаний підтвердити належними та допустимими доказами обставини, які стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в тому числі і з вимогою про стягнення моральної шкоди.

Проте, позивачем в порушення вимог ст.77 КАС України не доведено, передбачених ст.ст.23, 1167 ЦК України, обставин та підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема, матеріали справи не містять жодних свідчень та відповідних доказів про ступінь її моральних чи фізичних страждань або шкоди завданої її здоров`ю.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, а тому до задоволення не підлягають.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги до відповідача-3 є законними та обґрунтованими та підтверджені належними й допустимими доказами. З урахуванням правових висновків Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача-3 подати письмовий звіт про виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відтак, застосування судового контролю є правом суду, яким він може скористатися після ухвалення судового рішення.

З огляду на викладене, наразі у суду відсутні підстави вважати, що відповідач-3 буде ухилятися від виконання судового рішення, а тому підстави для застосування заходів судового контролю за виконанням судового рішення у даній адміністративній справі відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст.132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то підстави для застосування положень ст.139 КАС України для розподілу судових витрат по сплаті судового збору у суду відсутні.

Щодо клопотання про здійснення розподілу судових витрат, понесених позивачем на витрати на поштове відправлення відповідей на відзив відповідачів, суд зазначає таке.

Розмір витрат, пов`язаних, зокрема, із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч.1 ст.138 КАС України).

Разом з тим, розгляд справи здійснено судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до положень статті 263 КАС України, частиною третьою якої визначено, що у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Враховуючи викладене, підстави для застосування положень ст.139 КАС України для розподілу судових витрат на поштове відправлення позивачем відповідей на відзив відповідачів у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Кабінету Міністрів України (вул. Грушевського, буд.12/2, м. Київ, 01008; ), Міністерства соціальної політики України (вул. Ексланадна, 8/10, м. Київ, 01601; ), Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради (вул. Соборна, 12, м. Рівне, 33028; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, буд. №6, м.Київ, 01601; ), про визнання дій незаконними, стягнення разової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 як особі з інвалідністю 2 групи внаслідок Другої світової війни, якій виповнилося понад 85 років, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік, у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум допомоги.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2021 року.

Суддя Н.О. Дорошенко