Справа № 380/10583/20
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/10583/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки) у якій просив:

- визнати протиправними дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в одержанні статусу ветерана військової служби, видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби»;

- зобов`язати посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчення ветерана військової служби і нагрудний знак «Ветеран військової служби».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача 09 вересня 2020 року наказом Міністра оборони України №442 було звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з правом носіння військової форми одягу, календарна вислуга років у Збройних Силах України - 25 років 2 місяця. З метою використання свого права та одержання статусу ветерана військової служби, 23.09.2020 року, позивач звернувся із відповідною заявою до органу, який наділений правом видачі посвідчення ветерана військової служби, а саме через ІНФОРМАЦІЯ_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак 03.11.2020 року отримав відповідь з Львівського обласного військового комісаріату, з якої вбачається, що військкоматом відмовлено позивачу у видачі посвідчення ветерана військової служби, з підстав, що при наданні статусу ветерана військової служби не слід враховувати до календарної вислуги років час навчання та час роботи у прокуратурі з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, а тому вислуга років у календарному обчисленні на думку відповідача становить 20 років 03 місяця 25 днів.

Позивач зазначає, що на його думку він має всі законні підстави для отримання посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», оскільки календарна вислуга років на військовій службі у Збройних Силах України становить 25 років 2 місяці, та позивач звільнений з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, де календарна вислуга на військовій службі має становити 20 років.

Позивач вважає, що діями посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 його незаконно позбавлено права в одержанні посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», що в свою чергу обмежує його права та гарантії визначені Конституцією України та Законами України.

Ухвалою судді від 04.12.2020 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та відповідачу встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, в якому зазначив, що посилання позивача на п. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» є безпідставним, оскільки відповідно, до послужного списку (витяг з якого наданий позивачем) ОСОБА_1 проходив військову службу:

з 27 жовтня 1997 року по 14 серпня 2012 року;

з 05 лютого 2014 року по 10 вересня 2020 року.

Відповідно до наказу прокурора Західного регіону України з нагляду у воєнній сфері від 14.08.2012 № 31к позивач був звільнений з військової служби та направлений для зарахування на військовий облік до Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова.

Відповідно до трудової книжки, копія якої надана позивачем до позовної заяви, з 14 серпня 2012 року по 04 лютого 2015 позивач перебував у трудових відносинах як працівник з військовою прокуратурою Західного регіону України і в цей період не був військовослужбовцем Збройних Сил України.

В наказі Міністра оборони України ( по особовому складу) від 09.09.2020 № 442 вказана календарна вислуга років у Збройних Силах України - 25 років, 2 місяці.

Разом з тим, відповідно до розрахунку вислуги років № 4668 від 13.07.2020 вказана вислуга років 24 роки, 07 місяців та 29 днів.

Відповідач зазначає, що від липня 2020 року до вересня 2020 року не пройшло 7 місяців, а тому даний витяг з наказу не є тим доказом, який слід взяти до уваги.

Також в зазначеному розрахунку вислуги років № 4668 зараховано час навчання в цивільних навчальних закладах, який враховується для призначення пенсії, але не до календарної вислуги років.

Посилання позивача на Закон України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України» є безпідставним, оскільки цей Закон встановлює правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.

Законом України «Про чисельність Збройних Сил України» від 05 березня 2015 року № 235-VIII визначена чисельність Збройних Сил України.

З 2015 року по 2021 рік змін до чисельності особового складу Збройних Сил України не приймалося.

Позивач звільнений з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, а не у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України.

16.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що згідно наказу Міністра оборони України №442 від 09.09.2020 року позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з правом носіння військової форми одягу, календарна вислуга років у Збройних Силах України - 25 років 2 місяця.

Позивач вважає, що відповідач на власний розсуд, як хоче так і трактує наказ Міністра оборони України від 09.09.2020 року №442, в якому у п. 13 зазначено, що вислуга років підполковника ОСОБА_1 у Збройних Силах України: календарна - 25 років 2 місяці, пільгова - немає, а також чинне законодавство України.

Позивач проходив військову службу у військовій прокуратурі Західного регіону України, військовослужбовці якої входили до штатної чисельності Збройних Сил України, а тому припинення діяльності військових структур являється зменшенням штатної чисельності Збройних Сил України та фактичним реформуванням Збройних Сил України. Посилання відповідача на відсутність зменшення чисельності особового складу Збройних Сил України та запису, що звільняється у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, є хибним, адже Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» такої підстави для звільнення військовослужбовців не передбачено.

Натомість, в таких випадках повинно застосовуватись положення п.п. г п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільнення у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, відповідно до якого позивач був звільнений з військової служби в запас.

Судом встановлені наступні обставини:

09.09.2020 року наказом Міністра оборони України №442 (по особовому складу) відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підполковника юстиції ОСОБА_1 , звільнено в запас за п.п. «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Згідно наказу, вислуга років позивача у Збройних силах України в календарному обчисленні становить 25 років 2 місяці служби.

10.09.2020 року, на підставі наказу військової прокуратури Західного регіону України №618, підполковника юстиції ОСОБА_1 з 10.09.2020 року звільнено з посади прокурора відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України, виключено із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК м. Львова, з правом носіння військової форми.

23.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою у якій просив видати посвідчення ветерана військової служби та нагрудний знак до нього.

28.10.2020 року листом Львівський обласний військовий комісаріат повідомив позивача про те, що згідно розрахунку вислугу років ОСОБА_1 вислуга років в календарному обчисленні становить 25 років 02 місяці 12 днів. Однак, до календарної вислуги років ОСОБА_1 відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зараховано також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону, а саме час його навчання у цивільному вищому навчальному закладі в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Одночасно, в період з 15.08.2012 року по 04.02.2015 року ОСОБА_1 працював на прокурорських посадах в прокуратурі Західного регіону України, тобто не перебував на військовій службі.

Разом з тим, ОСОБА_1 проходив військову службу з 24.11.1997 року по 14.08.2012 року, та з 05.02.2015 року по 10.09.2020 року і його вислуга років саме на військовій службі становить 20 років 03 місяці 25 днів.

З огляду на викладене підстав для визнання ОСОБА_1 ветераном військової служби відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видачі йому відповідного посвідчення не має.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови в одержанні статусу ветерана військової служби, видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби».

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:

1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

2) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше;

4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю "Ветеран Збройних Сил СРСР" за законодавством колишнього Союзу РСР;

5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Згідно із ч. 2 ст. 10 цього ж Закону, Ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1601 від 30.08.1999 року затверджено Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби».

Згідно із п. 3 цього ж Порядку, підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є:

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку - для осіб, зазначених у пункті 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ( 203/98-ВР );

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій - для осіб, зазначених у пункті 2 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ( 203/98-ВР );

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, - для осіб, зазначених у пункті 3 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших

осіб та їх соціальний захист» ( 203/98-ВР );

посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Збройних Сил СРСР» за законодавством колишнього Союзу РСР - для осіб, зазначених у пункті 4 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ( 203/98-ВР );

наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку - для осіб, зазначених у пункті 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ( 203/98-ВР ).

Судом не встановлено, відповідність обставин по справі вказаним підставам для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби». Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що позивач бездоганно прослужив на військовій службі, саме 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Наявні у справі копії, витягу з послужного списку про проходження військової служби та трудової книжки позивача також не підтверджують необхідну для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», вислугу.

Посилання позивача на те що в нього є законні підстави для отримання посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», оскільки звільнений з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, де календарна вислуга на військовій службі має становити 20 років, судом не враховуються, оскільки наступних підстав позивач звільнений з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, а не у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

В И Р ІШ И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Львівського обласного військового комісаріату (79005, м. Львів, вул. Івана Франка, буд. 25) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 20.04.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.