Справа № 600/416/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/416/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 2.1 рішення 86 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 08 грудня 2020 року за №2510;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1000 га за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування протиправності оскаржуваного пункту рішення позивач посилався на те, що відповідачем було відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі невідповідності пункту 2 Порядку розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затвердженого рішенням міської ради VII скликання від 06 листопада 2018 року №1505, зі змінами, внесеними рішенням міської ради VII скликання від 08 листопада 2019 року №1963 (у списку учасників АТО, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки, не зареєстрований). Проте такі підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, на думку позивача, суперечать земельному законодавству. Так, звертав увагу на те, що підстави для відмови у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність, які зазначені в абзаці 1 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають, а тому Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затверджений рішенням міської ради VII скликання від 06 листопада 2018 року №1505, зі змінами, внесеними рішенням міської ради VII скликання від 08 листопада 2019 року №1963, не є в розумінні абзацу 1 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України нормативно-правовим актом, яким врегульовується питання розташування земельної ділянки. Зазначено, що в силу своєї правової природи Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях не може встановлювати імперативи, які не передбачені чинним законодавством України. Отже, таке рішення не може бути покладене в основу оскаржуваного пункту рішення та слугувати підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою.

Вказане свідчить про те, що відповідачем відмовлено у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність не з підстав, викладених в абзаці 1 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, і не у відповідності до положень частини другої статті 19 Конституції України.

Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання до суду заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказано, що надання земельних ділянок у місті Чернівцях, які є вільними від забудови та не передані міською радою у власність чи в користування та відповідно до Генерального плану міста з цільовим призначенням для будівництва житлових будинків здійснюється в порядку черговості у відповідності до рішень міської ради. Зокрема, в обґрунтування законності дій щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідач вказував, що ним враховані такі обставини: позивач не перебуває на загальному обліку забудовників, який передбачений рішенням міської ради від 23 лютого 2012 року №438; позивач не перебуває на окремому обліку індивідуальних забудовників, який передбачений рішенням міської ради від 30 квітня 2015 року №1602; позивач не може перебувати на окремому обліку індивідуальних забудовників який передбачений рішенням міської ради від 30 квітня 2015 року №1602. Разом з цим, враховуючи, що місце проживання позивача станом на момент видачі посвідчення учасника бойових дій не було зареєстроване у місті Чернівцях, то він не може бути взятий на індивідуальний облік. Таким чином, відповідач вважає, що оскаржуваний пункт рішення відповідає чинному законодавству, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Також відповідач вказав на відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки така частково походить від попередньої позовної вимоги. Водночас, посилаючись на норми пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вказував, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засідання міської ради, і суд при цьому не вправі перебирати на себе виключні повноваження та функції органу місцевого самоврядування стосовно вирішення питання про передачі земельної ділянки у власність (користування). Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач наголосив на тому що, відповідач не може посилатися на локальні нормативно-правові акти щодо затвердження правил та порядку обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків, оскільки питання щодо передачі у власність земельної ділянки чітко визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказував, що рішення міської ради, на які посилається у відзиві відповідач, не є в розумінні абзацу 1 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України нормативно-правовими актами, якими врегульовується питання розташування земельної ділянки. Стосовно вимоги зобов`язального характеру позивач вказав, що така є належним способом захисту його порушених прав у спірних правовідносинах. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з довідкою №1/11019 від 31 грудня 2014 року Слов`янського МВ ГУ МВС України в Донецькій області позивач з 30 червня 2014 року по 30 вересня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Участь позивача в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області також підтверджується довідкою №296 від 19 листопада 2015 року, виданою Мар`їнським відділенням поліції Волновахського відділу поліції ГУНП в Донецькій області.

Згідно з рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 12 лютого 2015 року №7/ІІІ/І/871 позивачу надано статус учасника бойових дій.

27 березня 2015 року ГУМВС України в м. Києві видано позивачу посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 .

30 липня 2020 року позивач звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про взяття його на облік учасників антитерористичної операції для отримання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в м. Чернівцях, за результатами розгляду якої позивача повідомлено про те, що на момент видачі посвідчення учасника бойових дій він не був зареєстрований на території міста Чернівці.

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Чернівецької міської ради із заявою про надання йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Чернівецької міської ради від 08 грудня 2020 року №2510 (пункт 2.1) відмовлено ОСОБА_1 , учаснику бойових дій, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговуваний житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 (згідно з наданими графічними матеріалами), в зв`язку з невідповідністю пункту 2 Порядку розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затвердженого рішенням міської ради VII скликання від 06 листопада 2018 року №1505, зі змінами, внесеними рішенням міської ради VII скликання від 08 листопада 2019 року №1963 (у списку учасників АТО, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки, не зареєстрований).

Не погоджуючись із указаним рішенням, позивач звернувся до адміністративного суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статей 2 та 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про землеустрій" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним із видів документів із землеустрою.

Частиною першою статті 50 Закону України "Про землеустрій" визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Статтею 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

За приписами статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Згідно статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пункту «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зокрема, в містах - не більше 0,10 гектара.

Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою. Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування наведених судом норм права, викладеній у постановах від 08 вересня 2020 року у справі №812/1450/17, від 02 липня 2020 року №825/2228/18, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зі змісту пункту 2.1 рішення Чернівецької міської ради від 08 грудня 2020 року №2510, який позивач оскаржує у даному позові, вбачається, що йому, учаснику бойових дій, відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговуваний житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 (згідно з наданими графічними матеріалами), в зв`язку з невідповідністю пункту 2 Порядку розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затвердженого рішенням міської ради VII скликання від 06 листопада 2018 року №1505, зі змінами, внесеними рішенням міської ради VII скликання від 08 листопада 2019 року №1963 (у списку учасників АТО, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки, не зареєстрований).

Так, рішенням Чернівецької міської ради 63 сесії VI скликання від 30 квітня 2015 року №1602 затверджено Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях (в подальшому - Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях) (далі - Порядок), до якого рішеннями Чернівецької міської ради від 06 листопада 2018 року №1505 та від 08 листопада 2019 року №1963 були внесені зміни.

Пунктом 2 Порядку (в редакції рішення Чернівецької міської ради від 08 листопада 2019 року №1963) передбачено, що громадяни, які на момент видачі посвідчення учасника бойових дій в антитерористичній операції та операції Об`єднаних сил на сході України, або на час смерті були зареєстровані в місті Чернівці, беруться на окремий облік індивідуальних забудовників на підставі заяв та доданих до неї таких документів:

- копії паспорта (сторінки 1, 2 та сторінка з відміткою про реєстрацію за місцем проживання);

- копії довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (ідентифікаційний номер);

- оригіналу довідки з місця реєстрації чи проживання та про склад сім`ї за формою, встановленою для квартирного обліку, яка видається організацією, що здійснює експлуатацію житлового будинку;

- копії документа, що посвідчує безпосередню участь в антитерористичній операції та операції Об`єднаних сил на сході України: довідка, або наказ, або військовий квиток, посвідчення.

Водночас, надаючи оцінку посиланням відповідача в оскаржуваному пункті рішення від 08 грудня 2020 року №2510 на пункт 2 Порядку, суд виходить з того, що порядок та підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності, встановлені Земельним кодексом України і його положеннями не передбачено наявності такої умови для виділення земельної ділянки у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд як реєстрації особи у списку учасників АТО, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки.

При цьому, як зазначалось вище, статтею 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у передачі земельної ділянки у власність (користування) і такий не може бути розширено рішенням органу місцевого самоврядування.

Суд зауважує, що при вирішенні спірних відносин відповідач повинен керуватися безпосередньо нормами Земельного кодексу України, і повноваження, якими наділений орган місцевого самоврядування щодо земельних питань, повинні випливати виключно з відповідних норм цього кодексу.

До того ж, Земельним кодексом України не визначено додаткового обсягу повноважень або ж можливості власного встановлення таких обмежень, наприклад, шляхом прийняття органом місцевого самоврядування підзаконних нормативних актів локальної дії, які не передбачені нормами Земельного кодексу України, яким у даному випадку є Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затверджений рішенням Чернівецької міської ради 63 сесії VI скликання від 30 квітня 2015 року №1602 зі змінами, внесеними рішеннями міської ради VII скликання від 06 листопада 2018 року №1505 та від 08 листопада 2019 року №1963, яким відповідач обґрунтовує законність прийнятого ним рішення, не є в розумінні статті 118 Земельного кодексу України нормативно-правовим актом, яким регламентується питання місця розташування земельної ділянки, і невідповідність якому є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність.

При цьому, варто зазначити, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, адже процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, першою стадією якого є надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Отже, позиція відповідача в частині обґрунтованості відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність з підстав відсутності реєстрації позивача у списках осіб учасників АТО, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки, не ґрунтується на законі, яким врегульовані спірні відносини, та суперечить положенням Земельного кодексу України.

Тому відмова відповідача з наведених мотивів є безпідставною та необґрунтованою.

Посилання відповідача у відзиві та в оскаржуваному пункті рішення на Порядок розгляду звернень учасників антитерористичної операції, операції Об`єднаних сил на сході України та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо виділення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва в м. Чернівцях, затверджений рішенням Чернівецької міської ради 63 сесії VI скликання від 30 квітня 2015 року №1602 зі змінами, внесеними рішеннями міської ради VII скликання від 06 листопада 2018 року №1505 та від 08 листопада 2019 року №1963 як на правовий акт, що прийнятий у якості реалізації наданих органам місцевого самоврядування Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" повноважень, не надає відповідачу право відмовляти у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою та суперечить приписам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Доводи відповідача у відзиві на те, що позивач не перебуває на загальному обліку забудовників, який передбачений рішенням Чернівецької міської ради 20 сесії VI скликання від 23 лютого 2012 року №438, оцінці не підлягають, оскільки такі не були покладені в основу прийняття оскаржуваного пункту рішення.

Стосовно тверджень позивача на наявність у нього статусу учасника бойових дій, у зв`язку з чим він має першочергове право на відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.

Статтею 24 Конституції України гарантовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Згідно із підпунктом 2 пункту "а" частини першої статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: вирішення відповідно до законодавства питань про подання допомоги інвалідам, ветеранам війни та праці, сім`ям загиблих (померлих або визнаних такими, що пропали безвісти) військовослужбовців, а також військовослужбовців, звільнених у запас (крім військовослужбовців строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу) або відставку, інвалідам з дитинства, багатодітним сім`ям у будівництві індивідуальних жилих будинків, проведенні капітального ремонту житла, у придбанні будівельних матеріалів; відведення зазначеним особам у першочерговому порядку земельних ділянок для індивідуального будівництва, садівництва та городництва.

Отже, певній категорії громадян держава надає та гарантує ряд пільг, серед яких - першочергове одержання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва. Обов`язок із забезпечення таких громадян земельними ділянками покладається державою, зокрема, на органи місцевого самоврядування - територіальні громади.

Пунктом 19 частини 1 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 12 вказаного Закону учасникам бойових дій (статті 5,6) надаються такі пільги, зокрема, першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

З наведених норм вбачається, що позивач, який є учасником бойових дій, має першочергове право на відведення йому земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва.

Разом з цим, суд зауважує, що при прийнятті оскаржуваного рішення зазначених обставин відповідачем не враховано.

Вказане свідчить про необґрунтованість доводів відповідача щодо законності відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.

За таких обставин суд приходить до висновку про протиправність пункту 2.1 рішення Чернівецької міської ради №2510 від 08 грудня 2020 року, а тому такий підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то такі також підлягають задоволенню, оскільки є фактично похідною від попередньої та, на переконання суду, є належним й ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Так, згідно частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, задовольняючи позов в указаній вище частині, суд в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує правову позицію Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, викладену, зокрема, у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №819/570/18, постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17.

Зокрема, суд касаційної інстанції зазначає: "На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними".

Крім цього, суд звертає увагу, що аналогічна позиція щодо вимог зобов`язального характеру та належного способу захисту порушеного права особи у даній категорії справ викладена і у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №825/2228/18. У цій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку про правомірність зобов`язання орган місцевого самоврядування надати особі дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Також суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року (справа №320/4182/20), згідно з якою у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Оскільки в даній справі у відповідача не було законних підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а те, що зазначено у пункті 2.1 рішення Чернівецької міської ради №2510 від 08 грудня 2020 року є протиправним, то суд приходить до висновку про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу як учаснику бойових дій дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1000 га за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої - третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення заявленого позову. Натомість доводи відповідача, з огляду на вище викладене, є безпідставними.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2.1 рішення 86 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 08 грудня 2020 року №2510, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговуваний житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01) за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Чернівецьку міську раду надати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1000 га за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Чернівецька міська рада (58001, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ).

Суддя О.П. Лелюк