Справа № 580/4249/20
Суддя: А.В. Руденко
Дата ухвалення: 2021-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року справа № 580/4249/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі : головуючого судді - Руденко А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Дубихвіст В.В.,

представника позивача адвоката Сизька Б.Б. (за ордером),

представника відповідача Лукьянова Р.І. (за дорученням),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного агентства резерву України, у якому з врахуванням позовної заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11 лютого 2021 року просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови Золотоніського районного суду Черкаської області від 16 червня 2006 року у справі №2-а-52/2006 про поновлення на попередній роботі, який за період з 1 квітня 2010 року по 31 грудня 2020 року (включно) складає 1 894 063 гривні 54 копійки.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що постановою Золотоніського районного суду Черкаської області від 16 червня 2006 року у справі №2-а-52/2006 поновлений на посаді заступника Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку, проте до цього часу відповідач, який є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву, наказ про поновлення на посаді не прийняв. З посиланням на статтю 236 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, виходячи із середньоденної заробітної плати на день звільнення 263,42 грн із застосуванням коефіцієнта коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадового окладу, встановленого пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Постанова №100).

Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 02.03.2021, послався на відсутність підстав для задоволення позову.

З посиланням на статтю 233 КЗпП України вважає, що строк звернення до суду при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги становить три місяці з дня. коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Враховуючи, що постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2010 у справі №2-а-2/2010 стягнено середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, тримісячний строк звернення до суду з новим позовом обліковується з 30.03.2010 і збіг 30.06.2010. Позивач звернувся з позовом 16.12.2020, тому пропустив тримісячний строк звернення до суду майже на 10 років, водночас у позовній заяві не наводить поважних причин пропуску строку звернення до суду.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2010 у справі №2-а-2/2010 встановлено, що середньомісячний заробіток позивача складає 1418,01 грн. Позивач обрахував середній заробіток виходячи із заробітної плати за посадою заступника голови Держрезерву, проте з 2010 по 2020 роки у Держрезерві не працював, тому вказаний показник не може впливати на середньомісячний заробіток позивача.

Позивач не може бути поновлений на посаді заступника Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву-директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку, оскільки згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики від 18.07.2006 №4704/0/14-06113 подвійна посада «Заступник голови-директор департаменту» не застосовується як така, що відсутня у Класифікаторі професій, який є обов`язковим для застосування всіма роботодавцями.

Згідно з постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 20.08.2014 ВП №11045750 виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Золотоніського міськрайонного суду від 14.08.2006 №2-а-52 закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з неможливістю його виконання, виконавчий документ було повернуто до суду і відповідно до статті 50 вказаного Закону не може бути розпочате знову. Отже відсутня можливість як виконання рішення суду про поновлення на посаді, так і стягнення коштів за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 14.12 2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Усною ухвалою суду від 18.02.2021 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом.

10.06.2005 Указом Президента України №931/2005 позивач у справі ОСОБА_1 був призначений заступником Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву директором департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку.

31.03.2006 наказом № 210-к Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву позивач був звільнений з посади заступника Голови - директора Департаменту стратегічно планування, фінансування та бухгалтерського обліку у зв`язку із скороченням посади.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду від 16.06.2006 у справі 2а-52/200619 визнано не чинним та скасовано наказ Державного комітету України з державного матеріального резерву №210-к від 31.03.2006 про звільнення позивача та його поновлення на попередній роботі.

24.07.2006 ухвалою апеляційного суду Черкаської області була відхилена заява представника Держкомрезерву України про поновлення строку апеляційного оскарження постанови Золотоніського міськрайонного суду від 16.06.2006 року та залишена без розгляду апеляційна скарга представника Держкомрезерву України на вказану постанову міськрайонного суду.

14.08.2006 Золотоніський міськрайонним судом Черкаської області був виданий виконавчий лист про поновлення позивача на попередній роботі на посаді заступника Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву-директора департаменту стратегічного планування, фінансування та обліку з 31.03.2006, на виконання якого відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби 04.09.2006 було відкрито виконавче провадження №264/6.

Згідно з постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 20.08.2014 закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 14.08.2006 №2-а-52 у зв`язку з тим, що рішення суду боржником не виконане і його виконання без участі боржника неможливе, державним виконавцем направлено подання (повідомлення) до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві для вирішення питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності винних посадових осіб за невиконання рішення суду.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2010 у справі №2-а-2 / 2010 р. стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період 01.04.2006 року до 30.03.2010 року включно, в сумі 68064 грн. 48 коп.

Згідно довідки Держкомрезерву України №10 від 12.03.2007 (т. 1, а.с. 22) позивачу нарахована заробітна плата за лютий 2006 у сумі 1090,33 грн та за березень 2006 у сумі 1745 грн.

На час звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі 2а-52/200619 позивач на роботі не поновлений.

Нормативно-правові акти, які підлягають застосуванню.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-Х1V (далі Закон №606-Х1V) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частина третя статті 75 Закону №606-Х1V передбачає, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Стаття 50 Закону №606-Х1V передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Висновки суду.

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Судом встановлено, що відповідач не виконав постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі 2а-52/200619 та на час розгляду справи не поновив позивача на попередній роботі.

Отже, відповідач повинен нести відповідальність у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що наказом № 210-к Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву позивач звільнений з посади заступника Голови - директора Департаменту стратегічно планування, фінансування та бухгалтерського обліку у зв`язку із скороченням посади з 31.03.2006.

Враховуючи, що позивач звільнений у останній день місяця, середній заробіток повинен обраховуватись виходячи із заробітку за лютий та березень 2006 року.

Згідно довідки Держкомрезерву України №10 від 12.03.2007 (т. 1, а.с. 22) позивачу нарахована заробітна плата за лютий 2006 у сумі 1090,33 грн та за березень 2006 у сумі 1745 грн.

Отже середньоденний заробіток складає 67,52 грн. Розрахунок: (1090,33+1745,70):42 р.д.

Щодо періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають.

У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зазначений правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №369/12043/16-ц.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 01.10.2020, середній заробіток підлягає стягненню за період з 01.07.2020 по день винесення рішення суду 09.04.2021, та складає 13 301,44 грн Розрахунок: 67,52 грн х 197 р.д.=13 301,44 грн.

Згідно частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду, позовні вимоги за період з 1 квітня 2010 року по 30 червня 2020 року у сумі 1 880 762 (один мільйон вісімсот вісімдесят тисяч сімсот шістдесят дві) гривні 10 копійок підлягають залишенню без розгляду.

Суд не погоджується з доводами позивача про застосування коефіцієнту коригування до середнього заробітку позивача, передбаченого пунктом 10 Порядку №100, оскільки вказаний пункт виключений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213.

Також суд не погоджується з доводами відповідача про неможливість поновлення позивача на посаді заступника Голови-директора департаменту у зв`язку з її відсутністю у Класифікаторі професій, оскільки позивач має бути поновлений на тій посаді, яку він займав.

Щодо неможливості стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю виконавчого провадження суд зазначає, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-а-52 від 14.08.2006 про поновлення позивача на попередній роботі на посаді заступника Голови Державного комітету україни з державного матеріального резерву-директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку з 31 березня 2006 року закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону №606-Х1V у зв`язку з неможливістю виконання рішення без участі боржника, тому поновленню не підлягає.

Проте суд враховує приписи статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, які передбачають, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом, та зазначає, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не пов`язане із його примусовим виконанням. Отже вказані доводи відповідача не грунтуються на законі.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі №2-а-52/200619 від 16 червня 2006 року про поновлення на посаді за період з 1 липня 2020 року по 9 квітня 2021 року у сумі 13 301,44 грн

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач сплатив судовий збір у сумі 10510 грн за позовні вимоги про стягнення грошових коштів у сумі 1894063,54 грн.

Позовні вимоги задоволені у сумі 13301,44 грн, що складає 0,7% від суми заявлених позовних вимог.

Отже відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору у сумі 73,57 грн, що складає 0,7% від сплаченої суми судового збору (10510 грн).

Керуючись статтями 6, 14, 139, 242-245, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного агентства резерву України (, вул. Пушкінська, 28, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі №2-а-52/200619 від 16 червня 2006 року про поновлення на посаді за період з 1 липня 2020 року по 9 квітня 2021 року у сумі 13 301 (тринадцять тисяч триста одна) гривня 44 копійки.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 1 квітня 2010 року по 30 червня 2020 року у сумі 1 880 762 (один мільйон вісімсот вісімдесят тисяч сімсот шістдесят дві) гривні 10 копійок залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного агентства резерву України (, вул. Пушкінська, 28, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 73 (сімдесят три) гривні 57 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Руденко