Справа № 380/3551/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3551/20 пров. № А/857/4678/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Улицького В.З.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

представника апелянта Саган Ю.В.,

представника позивача Дашинич О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому в м. Львові справу за апеляційною скаргою Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Качур Р.П. об 11 год. 05 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 29 січня 2021 року) у справі № 380/3551/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби, Львівської митниці ДФС про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » № 125-о від 13.04.2020;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС з 15.04.2020;

зобов`язати Львівську митницю ДФС та Галицьку митницю Держмитслужби перевести ОСОБА_1 з Львівської митниці ДФС до Галицької митниці Держмитслужби на рівнозначну або іншу (за його згодою) посаду в митних органах України;

стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що звільнення з посади є протиправним та незаконним, оскільки позивача у встановлений законодавством 2-місячний строк не повідомлено про наступне вивільнення, крім того не враховано його переважне право на залишення на роботі. Вважає, що внаслідок реорганізації органу не відбулося скорочення штату працівників, однак позивачу не запропоновано жодної вакантної посади в Галицькій митниці Держмитслужби, не зважаючи на їх наявність. Крім цього відповідачем не враховано положень п. 1 постанови КМУ № 256 від 20.03.2020 та не збережено за позивачем займану посаду на період карантину. Вважає такі дії відповідача незаконними.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » № 125-о від 13.04.2020. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС з 16.04.2020. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 по день постановлення рішення суду в сумі 114600 грн 00 коп. без відрахування податків і зборів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС допущено до негайного виконання. Рішення суду в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12300 грн 00 коп. допущено до негайного виконання. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, натомість містить лише формальний перелік пунктів, передбачених ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ, які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності», адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення. Також суд зазначив, що сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення. Відповідач як суб`єкт призначення не навів жодного аргументу як підставу для звільнення позивача та неприйняття рішення про його переведення до реорганізованого органу.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Галицька митниця Держмитслужби, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в частині задоволення позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що звільнення позивача відбулось відповідно до норм Закону України «Про державну службу», в редакції Закону України від 14.01.2020 №440-IX, жодного порушення під час звільнення позивача допущено не було, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в частині задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 працював в органах митної служби з 2014 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (Т. 2 а.с. 209-216).

Наказом Львівської митниці ДФС «Про переведення працівників» № 763-о від 30.10.2018 (Т. 1 а.с. 101) позивача переведено на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС, звільнивши із займаної посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» № 858 від 02.10.2019 утворено Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців 14.11.2019 проведено державну реєстрацію як юридичної особи Галицької митниці Держмитслужби.

Відповідно до п. 1 наказу ДФС України «Про реорганізацію митниць ДФС» № 30-рг від 25.11.2019 розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС. Пунктом 2 даного наказу утворено комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС. Пунктом 4 визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

У Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.11.2019 внесено інформацію про рішення щодо припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» № 1217-р від 04.12.2019 (далі - Розпорядження № 1217-р) погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» № 227 від 06.12.2019, функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

З дня набрання чинності Розпорядженням № 1217-р (08.12.2019) повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби.

Керівником комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС 21.12.2019 прийнято наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» (далі - Наказ № 666), яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення із займаних посад працівників Львівської митниці ДФС відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VШ від 10.12.2015 згідно зі списком, до якого включено позивача.

Наказом Львівської митниці ДФС «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 року № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» № 03 від 07.02.2020 скасовано Наказ № 666 як такий, що не реалізований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення, які не було вручено ( Т. 1 а.с. 68).

Наказом Львівської митниці ДФС «Про попередження про наступне вивільнення» № 07 від 10.03.2020 (далі - Наказ № 07) (Т. 1 а.с. 106-112) наказано Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІ та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) згідно з списком, що додається. У додатку до зазначеного вище наказу № 07 вказано позивача.

Із попередженням про наступне вивільнення позивача ознайомлено 10.03.2020 (Т. 1 а.с. 103).

Наказом Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » № 125-о від 13.04.2020 позивача звільнено із посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 із змінами, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (Т. 1 а.с. 104).

Позивач вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне вивільнення та прийняття наказу про звільнення позивача) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»).

За правилами ч. 1 ст. 34 Закону України «Про державну службу» призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне вивільнення та прийняття наказу про звільнення позивача) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що Законом № 117-ІХ (набрання чинності 25.09.2019) у Закон України «Про державну службу» було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.

Так, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.

Також, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відтак, враховуючи наведені вище норми колегія суддів встановила, що станом на час звільнення позивача була змінена редакція ст. 87 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно доводів позивача, нормами ст. 87 Закону України «Про державну службу», чинними на час видання наказу від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», не було врегульовано процедуру вивільнення державного службовця, відтак в силу норм ст. 5 Закону України «Про державну службу» при аналізі законності прийняття відповідачем оскаржуваних наказів слід застосовувати норми Кодексу законів про працю.

Однак, колегія суддів вважає за потрібне вказати, що 21.12.2019 в.о. начальника митниці, головою Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Лозинським О. винесено наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» з відповідним Додатком до наказу Львівської митниці ДФС. Додатком до наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 № 666 визначено коло осіб (213 осіб, в тому числі і позивач), які не переведені та яким має бути вручено повідомлення про наступне вивільнення.

07.02.2020 в.о. начальником митниці, Головою комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняком Р.М. видано наказ № 3 «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» з підстав відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці, на якого покладено обов`язок вжиття заходів, передбачених наказом № 666, зміною складу комісії, невиконанням цього наказу, внесенням змін до Кодексу законів про працю, як такий, що нереалізований.

Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 здійснене на виконання наказу Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 «Про попередження про наступне вивільнення».

Тобто попередній наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» від 21.12.2019 реалізованим не був. Відтак до спірних правовідносин слід застосовувати норми які існували на час винесення та реалізації наказу (10.03.2020), який слугував передумовою для подальшого звільнення позивача.

02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-IX від 12.12.2019, внаслідок чого статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, якою регламентовано порядок вивільнення працівників, які мають статус державних службовців.

Відповідно до зазначеної вище норми, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Таким чином, станом на час звільнення позивача нормами Кодексу законів про працю України не було передбачено обов`язку роботодавця переводити державного службовця за його згодою на іншу роботу, як і не було передбачено обов`язку врахування переважного права на залишення на роботі. Норма статті передбачала дотримання порядку попередження про наступне вивільнення.

Відтак, проаналізувавши норми ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону № 117-IX від 19.09.2019, а також положень статей 40 та 49-2 КЗпП України (в редакції Закону № 378-IX від 12.12.2019) колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок набрання чинності змін, внесених Законом України від 19.09.2019 №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» та Закону України від 12.12.2019 № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» відбулась суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок реорганізації державного органу.

Згідно пояснень представника апелянта в суді апеляційної інстанції, що підтверджується матеріалами справи вбачається дотримання відповідачем під час звільнення позивача норм законодавства про працю, зокрема в частині повідомлення про наступне вивільнення.

Беручи до уваги, що відповідачем при звільненні позивача була дотримана процедура щодо його належного персонального попередження, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_2 на посаді з підстав порушення гарантій, визначених статтями 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Разом з цим, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги в частині наявності на час звільнення позивача виключного права органу державної влади, а не обов`язку, пропозиції державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі (за наявності), оскільки ця норма, закріплена в ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», в такій редакції набрала чинності з 13.02.2020, тобто існувала на час звільнення позивача.

Також колегія суддів звертає увагу, що наказ про звільнення відповідає вимогам, визначених Типовою інструкцією з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затверженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55, містить зазначення обов`язкових реквізитів, вказівку на підставу його видання «попередження про наступне вивільнення від 10.03.2020», в якому містяться причини та підстави звільнення (у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС), та прийнятий повноважною особою.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » № 125-о від 13.04.2020, оскільки такий прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом.

Враховуючи, що вимоги позивача щодо його поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, підстав для задоволення якого відсутні, вказані вимоги задоволенню також не підлягають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли свого підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції, які зроблені всупереч повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли свого підтвердження та спростовують висновки суду першої інстанції, які зроблені без врахування всіх фактичних обставин справи, що в своїй сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі № 380/3551/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову позов.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року