Справа № 420/9/20
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Іщенко С.О.,

за участю:

представника позивача - Іщенко О.В. (згідно ордеру),

розглядаючи за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 січня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 10.05.2018 року №0-1552.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року судом даний позов залишено без руху та надано позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали.

22 січня 2020 року ухвалою продовжено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви та встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали.

До суду від позивача 31 січня 2020 року надійшла за вх.№4446/20 заява про усунення недоліків з доказами зарахування судового збору та уточненою позовною заявою до Головного управління ДФС в Одеській області (у двох примірника), в якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 10.05.2018 року №0-1552.

Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (вх.№4446/20), відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників процесу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №0-1552 є протиправним, не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи. З посиланням на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 року по справі №815/2766/18 вказує, що цілісний майновий комплекс консервного цеху, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно. Зазначає, що позивач здійснював та продовжує здійснювати господарську діяльність на його території.

21 лютого 2020 року до суду від Головного управління ДФС в Одеській області за вх. №8005/20 надійшов відзив на позов (а.с.88-90), у якому відповідачем зазначено, що він не погоджується з доводами позивача. Вказує, що позивачу належить нежитлова будівля загальною площею 4159,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Податковим органом згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у розмірі 66553,60 грн. Зазначає, що будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу ДК 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою КВЕД з урахуванням Державного класифікатора продукції та послуг, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не визначені об`єктами оподаткування згідно з пп. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ. Позивачем, зазначені документи до податкового органу не надавались.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

До суду від позивача 05 березня 2020 року за вх. №ЕП/2171/20 надійшла відповідь на відзив (а.с.95-96), у якій позивач зазначає, що доводи відповідача вважає необґрунтованими, та що під час розгляду справи №815/2766/18 ним направлялись до Головного управління ДФС в Одеській області всі документи на підтвердження того, що належний йому об`єкт нерухомого майна не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

24 березня 2020 року ухвалою суду клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі задоволено. Зупинено провадження по справі до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Усною ухвалою суду від 11 лютого 2021 року, внесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі.

25 лютого 2021 року ухвалою суду клопотання представника відповідача про заміну сторони задоволено частково. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління ДПС в Одеській області (вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044, ). В іншій частині клопотання відмовлено. Продовжено строк підготовчого провадження у справі та відкладено підготовче засідання.

До суду 09 березня 2021 року від Головного управління ДПС в Одеській області за вх. №11632/21 надійшов відзив на позов (а.с.88-90), у якому відповідачем зазначено, що аналізуючи норми Податкового кодексу України та Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» вбачається, що сільськогосподарський товаровиробник повинен не тільки займатися виробництвом сільськогосподарської продукції, а й здійснювати операції з постачання та реалізації такої продукції. Вказано, що контролюючий орган проведено аналіз ЄРПН щодо постачання/придбання товарів ФОП ОСОБА_1 (01.01.2017 - 10.05.2018 2020). ФОП ОСОБА_1 не зареєстровано жодної податкової накладної з придбання чи постачання продукції. Проведеним аналізом ЄРПН неможливо встановити, що ФОП ОСОБА_1 є сільськогосподарськими товаровиробниками. Позивач зазначає, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , використовується ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, однак не було надано технічної документації, складських документів, а лише витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ознайомившись з яким можна лише підтвердити той факт, що ОСОБА_1 - власник нежитлової будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 19 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу №420/9/20 до судового розгляду по суті.

12 квітня 2021 року ухвалою суду клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» - задоволено. Визначено судові засідання по справі № 420/9/20 здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua - «EasyCon»).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Головного управління ДПС в Одеській області 12.04.2021 року за вх. №ЕП/9858/21 подав клопотання про проведення судового засідання без участі відповідача.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 24 квітня 1997 року зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця та здійснює наступні види діяльності за КВЕД: 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н. в. і. у. (основний); 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 52.10 Складське господарство; 01.63 Післяурожайна діяльність; 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур; 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.12.2019 року №195429303 (а.с.19) ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна: цілісного майнового комплексу консервного цеху загальною площею 4159,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Головним управлінням ДФС в Одеській області 10 травня 2018 року винесено спірне податкове повідомлення-рішення №0-1552, яким позивачу визначена сума податкового зобов`язання за 2017 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 66553,60 грн. (а.с.8).

При цьому, в листі Головного управління ДПС в Одеській області від 08.11.2019 року №4130/К/15-32-51-05-09 (а.с.9) позивачу повідомлено, що станом на 07.11.2019 року по податку на нерухоме майно рахується борг в сумі 66553.60 грн. по податковому повідомленню-рішенню від 10.05.2018 р. № 0-1552 на суму податку на нерухоме майно 66553,60 грн. за об`єкт нерухомого майна площею 4159.6 кв. метрів, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач не погоджуючись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно ст.265 Податкового кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України).

Згідно з пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року по справі №815/2766/18, прийнятою у адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №160766-13 від 31.10.2017 року, яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в розмірі 9553,21 грн. на площу належного позивачу об`єкту нерухомого майна - цілісного майнового комплексу консервного цеху, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено наступні обставини:

«…Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником нежитлового об`єкту нерухомого майна цілісного майнового комплексу консервного цеху, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2016 року.

Згідно наданих позивачем копій технічних паспортів на об`єкти нерухомості, які входять до вищевказаного цілісного майнового комплексу, до складу комплексу, окрім будівлі цеху, також входять різноманітні складські приміщення, вагова, котельня, вбиральня…».

Отже, вказані обставини доказуванню згідно ч.4 ст.78 КАС України не підлягають.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України визначений перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема: «ж» будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

При цьому, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача щодо Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, оскільки пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України у редакції, чинній станом на момент прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не містять посилань на нього.

При цьому, відповідно до пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Судом встановлено, що видами підприємницької діяльності позивача згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формування є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, вирощування інших однорічних і дворічних культур; післяурожайна діяльність, тощо.

Позивач на підтвердження того, що він, як фізична особа - підприємець, відноситься до категорії сільськогосподарський товаровиробник, та фактично у 2017 році здійснював таку діяльність із використанням вищевказаного об`єкту нерухомості, надав докази на підтвердження того, що у користуванні позивача знаходяться землі сільськогосподарського призначення: договори оренди землі (а.с.32, 35, 40, 41) та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.30-31, 33-34, 36-37, 73-45).

Також П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 05 грудня 2018 року по справі №815/2766/18 встановлено, що: «- у власності і користуванні позивача знаходиться сільськогосподарська техніка (договір купівлі-продажу трактору колісного №0348-167 від 27.05.2017 року, договір найму комбайну з екіпажом від 03.07.2017 року з оплатою послуг часткою від зібраного врожаю);

- позивач придбавав посівний матеріал (товарно-транспортна накладна від 29.09.2016 року)».

Отже, на підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що у 2017 році позивач здійснював сільськогосподарську діяльність з вирощування зернових культур, тобто відповідно до пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України відносився до категорії сільськогосподарських товаровиробників, а також використовував у такій діяльності будівлі та територію вищевказаного майнового комплексу, які в силу приписів підпункту «ж» 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

Доказів використання позивачем вищевказаного об`єкта нерухомого майна у іншій діяльності відповідачами до суду не надано, так само як не надано доказів на підтвердження відсутності реєстрації позивачем податкових накладних з придбання чи постачання продукції.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Суд зазначає що відповідачем до суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження правомірності спірного рішення, а відтак доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та про доцільність їх задоволення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу даної позовної заяви у розмірі 840,80 грн. (а.с.66).

Враховуючи задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , суд доходить висновку про стягнення на його користь з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 173, 195, 241, 248, 256, 294 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 10.05.2018 року №0-1552.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідачі:

- Головне управління ДФС в Одеській області (вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044, );

- Головне управління ДПС в Одеській області (вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044, ).

Повний текст рішення складено та підписано 21.04.2021 року.

Суддя О.А. Вовченко