Справа № 260/857/20
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2021 рокум. Ужгород№ 260/857/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді - Калинич Я.М.,

суддів - Рейті С.І., Скраль Т.В.,

при секретарі судового засідання - Попович М.М.,

за участю:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: Бухтояров Р.О.,

представник відповідача 1: Щадей С.М.,

відповідач 2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, начальника головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу та стягнення завданої шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (далі - відповідач 1, ГУ НПУ в Закарпатській області), начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича (далі - відповідач 2), в якому просить суд:

1. Визнати дії начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича щодо видачі наказу №52 о/с від 03.03.2020 року - незаконними та протиправними.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича №52 о/с від 03.03.2020 року щодо відкликання ОСОБА_1 із щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток.

3. Стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 26074,25 грн., моральну шкоду у розмірі 40000 грн.

4. Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені позивачем судові витрати пов`язані із розглядом даної справи в суді, в т.ч. оплати судового збору та витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані наступним. Згідно наказу т.в.о. начальника ГУНП в Закарпатській області І.Пеняк від 17.02.2020 року №41 о/с позивачу надано невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік, додаткову оплачувану відпустку - терміном 21 календарний день з 02 по 29 березня 2020 року з виїздом до Арабської Республіки Єгипет. 03.03.2020 року начальником Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області О.Шляховським видано наказ №52о/с, яким позивача відкликано із щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток, які надані наказом ГУНП від 17.02.2020 №41 о/с з 02 по 29 березня 2020 року, з 03 березня 2020 року. Позивач вважає наказ начальника ГУНП в Закарпатській області О.Шляховського від 03.03.2020 №52 о/с незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що відповідно до ч.8 ст. 79 КЗпП України відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. Зазначає, що жодних з вищеперерахованих обставин/випадків не існувало задля відкликання його з щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки. Також звертає увагу суду на те, що на час його перебування у відпустці - наказом №41 о/с від 17.02.2020 року виконання обов`язків начальника управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області було покладено, тимчасово, на полковника поліції ОСОБА_2 , начальника відділу організаційно-аналітичної роботи управління протидії наркозлочинності цього ж ГУНП, і не існувало будь-яких підстав/доказів вважати, що вказана особа не буде в спроможності вирішувати необхідні питання, які-небудь нагальні питання, які можуть виникнути під час роботи.

Також позивач зазначає, що у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу №52 о/с від 03.03.2020 року позивачу завдано значної матеріальної та моральної шкоди. Свою відпустку позивач планував провести разом зі своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_3 , та сином ОСОБА_4 (якому на момент відпустки виповнилось лише 5 місяців) у Єгипті, а саме відсвяткувати свій день народження 8 березня 2020 року. 21 січня 2020 року ОСОБА_1 укладено договір на туристичне обслуговування та придбано туристичний пакет (путівку) вартістю 26074,25 грн. У зв`язку з тим, що був винесений оскаржуваний наказ №52 о/с від 03.03.2020 року про відкликання позивача на роботу, останній втратив можливість поїхати на відпочинок. Таким чином, позивач втратив 26074,25 грн.

Позивач зазначає, що у зв`язку з протиправними діями відповідачів він позбавлений змоги вести звичний спосіб життя, змушений перетерпіти душевні страждання, які виникли в результаті порушення його конституційного права на відпустку, останній змушений витрачати дорогоцінний час для відновлення справедливості та доведення у судовому порядку факту порушення його прав. Завдану моральну шкоду оцінює у грошовому еквіваленті у розмірі 40000 гривень.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

14 травня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до такого Головне управління Національної поліції в Закарпатській області не визнає позов ОСОБА_1 в повному обсязі, зазначаючи, що для належного виконання покладених на поліцію завдань, наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 03.03.2020 року № 52 о/с у зв`язку із службовою необхідністю позивача було відкликано з відпустки, наданої наказом ГУНП в Закарпатській області № 41 о/с від 17.02.2020 p., з 03.03.2020 року. Крайньою необхідністю, яка слугувала підставою для відкликання з відпустки позивача як поліцейського, був рапорт від 03.03.2020 року заступника начальника ГУНП в Закарпатській області - начальника кримінальної поліції в Закарпатській області про відсутність позитивних результатів роботи працівниками Управління протидії наркозлочинності, очолюваного ОСОБА_1 , за січень-лютий 2020 року та проведення цільової перевірки діяльності та організації вказаного підрозділу. Відповідач зазначає, що жодних доказів, які підтверджують завдання позивачу моральної шкоди не надано та не доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову, а відтак позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 40000 гривень є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

10 вересня 2020 року до суду позивачем було подано письмові пояснення, в яких зазначив, що норма закону, на яку посилається відповідач у своєму відзиві, жодним чином не надає йому право порушувати його конституційні права, і жодної крайньої необхідності для відкликання з відпустки - не існувало.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Розпорядженням керівника апарату Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року №15 за результатами розгляду службової записки судді ОСОБА_5 допризначено в алгоритмі автоматизованого розподілу справ двох суддів для утворення колегії: Скраль Т.В., Рейті С.І.

06 листопада 2020 року до суду, на виконання вимог ухвали суду від 28.10.2020 року, надійшла архівна особова справа ОСОБА_1 на 121 арк.

В судовому засідання позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили такі задовольнити повністю.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення такого повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, матеріали особової справи, матеріалів спеціальної перевірки та архівних матеріалів, проаналізувавши докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області на посаді начальника управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в званні підполковника поліції.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 , виданого 25 липня 2016 року.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУНП в Закарпатській області подано рапорт про надання йому частину невикористаної відпустки за 2019 рік з 02.03.2020 року з виїздом до Арабської Республіки Єгипет.

Наказом т.в.о. начальника ГУНП в Закарпатській області від 17.02.2020 року за №41 о/с позивачу надано невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік, додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік - терміном 21 календарний день з 02 по 29 березня 2020 року з виїздом до Арабської Республіки Єгипет.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області О.Шляховського за №52 о/с від 03.03.2020 року, у зв`язку з службовою необхідністю позивача відкликано із щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток, які надані наказом ГУНП від 17.02.2020 №41 о/с з 02 по 29 березня 2020 року, з 03 березня 2020 року.

Вважаючи такі дії начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича по видачі наказу №52о/с від 03.03.2020 року незаконними та вважаючи наказ №52о/с від 03.03.2020 року протиправним позивача звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та фактичним обставинам справи суд керується наступним.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 року визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Порядок надання відпусток поліцейським регламентується статтями 92, 93 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно з ч. 1 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 Закону України №580-VIII поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частиною 1 ст. 93 Закону України №580-VIII регламентовано, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки (ч.2 ст. 93 Закону України №580-VIII).

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів (ч.3 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби (ч.4 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році (ч.5 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб (ч.6 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року (ч.7 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку (ч.8 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення (ч.9 ст. 93 Закону України №580-VIII).

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону (ч.10 ст. 93 Закону України №580-VIII).

Відповідно до ч. 11 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже суду необхідно перевірити, чи була наявна крайня необхідність для відкликання позивача із чергової відпустки.

Перелік обставин, які б визначали або обґрунтовували крайню необхідність про яку йдеться у вище зазначеній ч. 11 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», в останній відсутнє.

Суд зазначає, що право визначати наскільки обставини чи певні події становлять крайню необхідність для органів та підрозділів Головного управління Національної поліції в Закарпатській області належить начальнику Головного управління, в даному випадку Шляховському О.А. , але такі обставини повинні підтверджуватись належними доказами та забезпечувати дотримання принципів, визначених ст.2 КАС України.

Вирішуючи справу, суд приймає до уваги, що право на відпочинок є невід`ємним правом людини та громадянина, яке закріплене ст. 45 Конституції України.

Судом встановлено, що відкликання позивача з чергової відпустки здійснено на підставі рапорту заступника начальника ГУНП начальника кримінальної поліції в Закарпатській області полковника поліції В.Улинець від 03.03.2020 року про проведення цільової перевірки діяльності та організації роботи управління протидії наркозлочинності ГУНП в Закарпатській області.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області О.Шляховського за №52 о/с від 03.03.2020 року, у зв`язку з службовою необхідністю позивача відкликано із щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток, які надані наказом ГУНП від 17.02.2020 №41 о/с з 02 по 29 березня 2020 року, з 03 березня 2020 року.

На підставі вищевказаного рапорту начальником ГУНП в Закарпатській області Шляховським О.А. було видано наказ від 04.03.2020 року за №619 «Про організацію та проведення цільової перевірки службової діяльності управління протидії наркозлочинності ГУНП в Закарпатській області».

У якості обґрунтування необхідності такого відкликання у наказі зазначено «службова необхідність» без зазначення у чому саме полягає така службова необхідність.

Оцінюючи правомірність дій відповідачів, суд керувався критеріями, закріпленими у частині 3 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Як учасник бойових дій позивач відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на використання чергової щорічної відпустки у зручний для нього час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Більш повно порядок відкликання з відпустки встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 р. № 230 «Про затвердження Порядку відкликання державного службовця із щорічної відпустки».

Згідно з цим Порядком, підставою для відкликання державного службовця із щорічної відпустки є необхідність виконання невідкладного завдання, про яке не було і не могло бути відомо під час надання щорічної відпустки, за умови неможливості виконання такого завдання іншою уповноваженою на це особою. Зазначення в наказі (розпорядженні) про відкликання з відпустки невідкладного завдання, яке стало підставою для відкликання державного службовця, є обов`язковим.

Стосовно прийнятого рішення про відкликання та необхідності виконання невідкладного завдання служба управління персоналом державного органу повідомляє державному службовцю з використанням засобів телефонного та електронного (за наявності) зв`язку, а також поштового зв`язку не пізніше ніж за п`ять календарних днів до такого відкликання.

У день прибуття на роботу служба управління персоналом державного органу ознайомлює в установленому порядку державного службовця з наказом (розпорядженням) про його відкликання та надає завірену копію такого наказу (розпорядження). У разі неможливості прибути на роботу у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, складною транспортною обстановкою чи за наявності інших обставин, що ускладнюють прибуття на роботу, державний службовець повідомляє про виникнення таких обставин з використанням засобів телефонного або електронного (за наявності) зв`язку особу, яка прийняла рішення про відкликання, або службу управління персоналом державного органу чи безпосереднього керівника. Після закінчення відпустки державний службовець повинен подати до служби управління персоналом інформацію, документи, необхідні для підтвердження обставин, що ускладнили прибуття на роботу у зв`язку з відкликанням.

Суд вважає за необхідне зазначити, що поняття «службова необхідність» не тотожна поняттю «крайня необхідність».

Також суд критично ставиться до пояснень представника відповідача нагальність проведення цільової перевірки службової діяльності УПН ГУНП в Закарпатській області, що послужило підставою для відкликання з чергової відпустки позивача, оскільки відсутність позитивних результатів роботи працівниками УПН ГУНП в Закарпатській області не може свідчити про настання крайньої необхідності, оскільки обставини, які ним зазначені не забезпечують дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямований оскаржуваний наказ.

Суд переконаний, що до крайньої необхідності, що може стати підставою для відкликання працівника з відпустки, належать такі обставини як погіршення стану криміногенної та оперативно - службової обстановки, скоєння резонансних злочинів та інших подій, тощо. Такі обставини повинні зазначатись у рапортах керівників, що клопочуть про відкликання працівника з відпустки. Натомість, проведення цільової перевірки, аж ніяк не відноситься до крайньої необхідності, що може мати наслідком відкликання працівника із щорічної відпустки.

При ухваленні рішення, суд приймає до уваги також той факт, що наказом ГУ НП в Закарпатській області від 17.02.2020 року за №41о/с про надання ОСОБА_1 відпустки одночасно виконання його обов`язків як начальника управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області тимчасово покладено на полковника поліції ОСОБА_2 , начальника відділу організаційно-аналітичної роботи управління протидії наркозлочинності цього ж ГУНП.

Отже, суд приходить до переконання, що цільова перевірка могла бути проведена у присутності тимчасово виконуючого обов`язків начальника управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Закарпатській області полковника поліції ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачами обґрунтованості видання наказу Головного управління НП в Закарпатській області від 03.03.2020 року №52 о/с про відкликання ОСОБА_1 з відпустки, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача 2 щодо видачі наказу №52 о/с від 03.03.2020 року, суд зазначає наступне.

Суд констатує, що така позовна вимога фактично дублює позовну вимогу в частині скасування спірного рішення, а отже, визнання судом окремо протиправними оскаржуваних дій відповідача 2, саме по собі не призведе до більш повного відновлення порушених прав позивача.

У даному випадку право позивача на відпустку порушено не діями, а рішеннями, тому належним способом захисту і поновлення цього права є скасування такого рішення, про що судом зроблено висновки вище, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача 2 щодо видачі оскаржуваного наказу задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги стягнення з відповідачів на користь позивача завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 26074,25 грн., суд зазначає наступне.

Позивач, на підтвердження завданої йому матеріальної шкоди, подав копію договору про надання туристичних послуг №12/02/20 від 12.02.2020 року (м. Кривий Ріг) між турагентом ФОП ОСОБА_7 та громадянином ОСОБА_8 . Відповідно до такого, дати початку та закінчення туристичного обслуговування є 07.03.2020 - 14.03.2020, Шарм Ель Шейх , вартість туру 26074,25 грн. Також, позивачем надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №12/02/20 від 12.02.2020 року про прийняття від ОСОБА_1 суми 26074,25 грн. за туристичні послуги. В матеріалах справи містяться: копія сертифікату застрахованої особи №D2023403 від 03.03.2020 на імена ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; копії ваучерів № 2023403 від 03.03.2020 на імена ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; копії авіаквитків №02/327 на ім`я ОСОБА_1 , №№02/329 на ім`я ОСОБА_4 та №02/328 на ім`я ОСОБА_3 ; лист турагенства NOVA tour від 04.03.2020 №12/03 про відмову ОСОБА_1 у поверненні коштів.

Суд, дослідивши вищеперелічені докази, надані позивачем на підтвердження матеріальних втрат, викликають у суду сумнів в їх достовірності, у зв`язку з наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в період що торкається спірних відносин перебував в місті Ужгороді, разом з тим, відповідно до наданої копії договору про надання туристичних послуг №12/02/20 від 12.02.2020 року, такий складений в місті Кривий Ріг.

Слід також зазначити, що прибутковий касовий ордер - первинний документ, застосовується для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб).

Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затверджене Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148.

Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами засвідчує відривна частина прибуткового касового ордеру, що завіряється підписом головного бухгалтера, касира та печаткою - видається особі, що внесла готівкові кошти.

Основна частина прибуткового касового ордеру - без відривної частини - з підписами касира та головного бухгалтера є первинним документом, що свідчить про факт здійснення господарської операції на підприємстві, тобто про надходження готівкових коштів.

Суд не бере до уваги поданий позивача прибутковий касовий ордер як належний доказ, оскільки позивач, перебуваючи в місті Ужгороді не міг внести готівкові кошти ФОП ОСОБА_7 , яка здійснює свою підприємницьку діяльність в місті Кривий Ріг.

Також суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи позивач не проходив інструктаж з питань охорони державної таємниці, який передбачений для працівників поліції, яким надано доступ до державної таємниці за формою згідно з додатком 92, що викликає сумнів у дійсних намірах позивача про виїзд за кордон.

Також, суд вважає за необхідне відмітити, що позивач має право на стягнення грошових коштів з туроператора в порядку ЦПК України за ненадані туристичні послуги у розмірі 26074,25 грн.

Також, судом встановлено, що наказом ГУ НП в Закарпатській області від 06.03.2020 року №56о/с ОСОБА_1 надано додаткову відпустку із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2020 рік з 08 по 21 березня 2020 року, з виїздом до м. Києва та Кіровоградської області на підставі його рапорту від 04.02.2020 року про надання відпустки як учаснику бойових дій з 08.03.2020 року.

За таких обставин, позивач допустимими доказами не довів, а суд не знайшов підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 26074,25 грн.

Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.

На підтвердження заявленої суми моральної шкоди позивачем подано розрахунок суми моральної шкоди, яка заподіяна ОСОБА_1 у зв`язку з видачею наказу №52о/с від 03.03.2020 року. Відповідно до такого розрахунку, позивач визначив такі суми шкоди: - душевні страждання та отриманий стрес, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього відповідачів з приводу видачі оскаржуваного наказу №52 о/с від 03.03.2020 року про відкликання його із запланованої відпустки - 10000,00 грн.; - душевні страждання, яких ОСОБА_1 зазнав у зв`язку з втратою чималої суми коштів, сплачених ним за путівку куплену для сімейного відпочинку - 5000,00 грн.; - приниженні честі та гідності ОСОБА_1 у зв`язку з позбавленням мене права на відпустку, права використання відпустки у зручний для нього час, як для учасника бойових дій - 10000,00 грн.; - душевні страждання у зв`язку з необхідністю відновлення справедливості та відшкодування заподіяної шкоди виключно шляхом звернення до суду, що внесло суттєвий дискомфорт у його звичний спосіб і уклад життя, вимагає додаткових зусиль, часу, тощо - 5000,00 грн.; - душевні страждання у зв`язку з неможливістю виконати обіцянку дану сім`ї та разом поїхати на відпочинок, безсоння, головні болі, у зв`язку з ситуацією, яка склалася - 10000,00 грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито уст. 23 ЦК України. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач у позові зазначив, що у зв`язку з протиправними діями відповідача він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 40000,00 грн.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, від 27.11.2019 у справі №750/6330/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного вбачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Суд вважає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, наскільки душевні переживання були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

До позовної заяви не надано жодних належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг рівня моральних страждань.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Сам факт скасування судом наказу ГУ НП в Закарпатській області від 03.03.2020 року за №52о/с та констатація порушення прав позивача на переконання суду становлять достатню справедливу сатисфакцію.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що вимоги позивача у вказаній частині задоволенню також не підлягають.

Одночасно, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Позивач звільнений від сплати судового збору згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 25.07.2016 року. Інших судових витрат учасниками справи не зазначалося. У зв`язку з чим розподіл судових витрат судом не проводиться.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, начальника головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу та стягнення завданої шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Шляховського Олександра Анатолійовича №52о/с від 03.03.2020 року «По особовому складу».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 22 квітня 2021 року.

Головуюча суддя Судді Я. М. Калинич С.І. Рейті Т.В. Скраль