Справа № 826/6653/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 квітня 2021 року м. Київ № 826/6653/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,
розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу
доМіністерства оборони України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд:
- визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до вимог пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, що діяла на момент встановлення ІІ групи інвалідності, та постанови КМУ №975 від 25.12.2013 у редакції, що діяла на момент встановлення ІІ групи інвалідності.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що він проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР, є учасником бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан з 30.12.1986 по 14.05.1988. А 25.11.2014 йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням (контузією), пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, а 07.06.2017 під час повторного огляду інвалідність ІІ групи внаслідок зазначеної причини. На підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» позивач звернувся до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області із заявою та відповідними документами стосовно призначення та виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням IIІ групи інвалідності внаслідок поранення, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Проте, рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 02.03.2018 №26 йому відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, у зв`язку з тим, що особам, які звільнились з Прикордонних військ, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється не Міністерством оборони, а Державною прикордонною службою, а також відмову обґрунтовано тим, що позивачу групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення інвалідності.
Позивач, вважаючи такі дії щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги з боку Міністерства оборони України, неправомірними, а своє право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності порушеним, звернувся з даним позовом до суду.
Відповідач надіслав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби та містить особливі критерії допомоги особам, які проходять строкову службу, а саме визначення часу настання інвалідності, яким є період проходження військової служби або не пізніше ніж три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби. Міністерство оборони СРСР не було органом управління прикордонних військ, в яких проходив військову службу позивач, тому не має повноважень з прийняття рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги; а також до заяви на отримання одноразової грошової допомоги не подано всіх необхідних документів, передбачених п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, зокрема, документа, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва),тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
У відповіді на відзив позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, підкреслив, що ним були подані передбачені нормами законодавства документи про причини та обставини поранення, просив суд врахувати правові позиції ВСУ.
Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.
Як свідчать матеріали справи, позивач проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР у період з 1986 року по 1988 року (довідка №586 від 18.11.2014, видана Ірпінсько-Бучанським об`єднаним міським військовим комісаріатом Київської області). Зазначений період також підтверджується відомостями військового квитка позивача серії НОМЕР_1 , згідно з якими позивач у період з 1984 по 1986 роки проходив строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_2 та був звільнений у запас.
Відповідно до довідки до Акта огляду МСЕК сер.КИО-1 №0411623 від 25.11.2014, позивачу первинно встановлена третя група інвалідності. Згідно із довідкою до Акта огляду МСЕК серії АВ №0773113 від 07.06.2017, при повторному огляді позивачу встановлена друга група інвалідності. Витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №3033 від 06.10.2014 свідчить про те, що захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Також у матеріалах справи міститься висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №1745/Ж від 29.09.2014, відповідно до якого рубець на голові, наявний у позивача, є наслідком загоєння поранення, спричиненого розривною дією снаряду, яке могло бути спричинене у 1987 році.
Згідно із листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 19.02.2016 за вих.№248/3/6/754, особам, які звільнялись з Прикордонних військ, виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється Міністерством оборони України, у зв`язку із чим документи ОСОБА_1 повертаються без реалізації як такі, що надіслані не за належністю.
Листом №11/С-3297 від 27.05.2016 Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила позивача, що питання стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги має розглядатися Міністерством оборони України. Свою позицію Адміністрація Держприкордонслужби України обґрунтувала наявною судовою практикою з цього питання.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №26 від 02.03.2018, комісія дійшла висновку про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі того, що позивач проходив військову службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, з огляду на що витрати по виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги має нести Державна прикордонна служба України. Крім того, комісією зазначено, що зміна групи інвалідності ОСОБА_1 відбулася понад дворічний період.
Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, оскільки виплата зазначеної допомоги гарантована йому Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», звернувся до суду з цим позовом.
Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Визначення основних засад державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-XII в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно пунктів 2, 3 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно з частиною шостою статті 16-3 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
При цьому, абзацом 9 пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
З аналізу вказаної норми права слідує, що для призначення військовослужбовцям пенсії до вислуги років зараховується, зокрема, військова служба у прикордонних військах колишнього СРСР.
Прикордонні війська КДБ СРСР відповідно до статті 4 «Закона Союза Советских Социалистических Республик «О всеобщей воинской обязанности» від 12.10.1967, вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 1 вересня 1939 року по 21 березня 1989 рік.
Отже, Державна прикордонна служба України до військової частини НОМЕР_2 Прикордоних військ КДБ СРСР жодного відношення ніколи не мала.
Пунктом 17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року передбачено, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
Як встановлено судом, призов позивача та його звільнення з військової частини здійснювалось на підставі наказів Міністерства оборони СРСР.
Отже, виходячи з аналізу вказаних правових норм вбачається, що саме на Міністерство оборони України, як на головного розпорядника коштів, покладено обов`язок щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі особам, які проходили військову службу у Прикордонних військах КДБ СРСР, у разі встановлення їм відповідної групи інвалідності.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх численних постановах, зокрема, від 26.09.2018 у справі № 760/9113/17, від 18.10.2018 у справі № 820/3353/16, від 02.11.2018 у справі № 825/1558/18, від 24.04.2019 у справі № 754/5986/16-а.
Разом з тим, у відзиві відповідачем зазначено, що позивачем під час звернення до відповідача із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги не було подано документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
На час звернення позивача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги діяв «Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затверджений постановою Кабінету Мінстрів України №975 від 25.12.2013 (далі Порядок №975 у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а тому саме його слід застосовувати до спірних правовідносин.
Пунктом 11 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).Подання зазначених пунктом 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.
При цьому, Порядок № 975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
Водночас, подання до Міністерства оборони України відповідного рішення військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 822/21/18, від 04.06.2019 у справі № 751/2133/17, від 12.07.2019 у справі № 280/4490/18.
Разом з тим, суд зауважує, що зазначене відповідачем у відзиві неподання ОСОБА_1 необхідного документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), не виступає в якості обґрунтування відмови позивачу у спірному рішенні Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від сум №26 від 02.03.2018 (пункт 26).
Судом встановлено, що підставою для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги у рішенні Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом №26 від 02.03.2018 (пункт 26) вказано саме те, що витрати, пов`язані з виплатою такої допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах, мають здійснюватися Державною прикордонною службою України, що, спростовано судом вище; а тому, з урахуванням вищевикладеного, є підстави для визнання такого рішення неправомірним.
Відтак, з метою ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути документи позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності відповідно до Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправним рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом №26 від 02.03.2018 (пункт 26) про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги; та зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути документи позивача стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІI групи інвалідності відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, з огляду на мотиви, викладені у цьому рішенні.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У силу частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
З огляду на те, що, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -
1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Визнати неправомірним рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом №26 від 02.03.2018 (пункт 26) про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням IІ групи інвалідності.
4. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з моменту складення повного тексту.

Суддя Н.А. Добрівська