Справа № 160/1660/19
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 квітня 2021 року

Київ

справа №160/1660/19

адміністративне провадження №К/9901/19222/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Жука А.В.,

Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 (головуючий суддя - О.В. Єфанова)

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020 (головуючий суддя - А.В. Шлай, судді - Т.С. Прокопчук, О.О. Круговий)

у справі № 160/1660/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 14.01.2019 № 60 Головного управління Національної поліції в Київській області в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора взводу № 2 роти № 3 полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 25.01.2019 № 48 о/с Головного управління Національної поліції в Київській області про звільнення інспектора взводу № 2 роти № 3 полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 2 роти № 3 полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області з 25.01.2019;

- стягнути за рахунок державних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме з 25.01.2019 по дату набрання відповідного рішення суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує про незаконність наказу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, оскільки вважає, що в її діях був відсутній склад дисциплінарного правопорушення. Також позивач зазначає про порушення процедури притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2019, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку щодо правомірності оскаржуваних наказів, оскільки в ході судового розгляду справи підтвердився факт вчинення позивачем проступку, який дискредитує звання поліцейського.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підстави, на яких подається касаційна скарга, позивач вказує пункти 1, 2, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 21.09.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач доводи касаційної скарги не визнає повністю та заперечує проти таких в повному обсязі, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, залишити в силі рішення судів попередніх інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 19.04.2021 справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пунктів 1, 2, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає, що при розгляді справи суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 808/928/16.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

У справі № 808/928/16, на яку посилається скаржник як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, предметом розгляду було звільнення позивача зі служби в поліції згідно з пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) за результатами проведеного атестування.

У справі, що розглядається позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення), за результатами проведеного службового розслідування причин та обставин порушення службової дисципліни окремими працівниками полку патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області.

Таким чином, з аналізу справи № 808/928/16 та цієї справи, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.

Іншою підставою, на якій подана касаційна скарга є зазначення скаржником пункту 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України позивач вказує про вмотивоване обґрунтування нею необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Зі змісту касаційної скарги слідує, що позивач не згоден із застосування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 20.10.2015 у справі № 21-2440а15, у справі № 21-2103/15 та у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 815/3636/15. В обґрунтування своїх доводів позивач вказує, що обставини у вказаних справах не є повністю аналогічними до справи, що розглядається.

За змістом пункту 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Водночас касаційна скарга позивача не містить вмотивованих обґрунтувань необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 20.10.2015 у справі № 21-2440а15, у справі № 21-2103/15 та у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 815/3636/15. Фактично позивач вказує лише свою незгоду із застосуванням судами вказаних висновків, оскільки вважає, що вони є не подібними до цієї справи.

Відносно обґрунтувань касаційної скарги з посиланням на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України щодо оскарження рішень з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу, позивач вказує про порушення судами норм процесуального права, у зв`язку із прийняттям судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Зміст касаційної скарги дає підстави для висновку, що фактично позивач не погоджується із відмовою судів в залученні третьої особи - Первинної професійної спілки «Правозахисники країни».

Разом з тим, згідно положень частини третьої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо, зокрема, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

З матеріалів справи встановлено, що судом за наслідками розгляду справи, не приймалося рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/19222/20 у справі № 160/1660/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020 у справі № 160/1660/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж. М. Мельник-Томенко

Судді А. В. Жук

Н. М. Мартинюк