Справа № 600/707/21-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 р. м. Чернівці справа № 600/707/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення про уточнення позовних вимог просив :

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів від 11.03.2014 р. №554-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Південної Митниці Міністерства доходів і зборів за угодою сторін;

- зобов`язати Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської митниці Державної митної служби України (правонаступник Південної митниці Міністерства доходів і зборів);

- звернути рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської митниці Державної митної служби України до негайного виконання;

- заборонити Державній митній службі України при виконанні судового рішення про поновлення на посаді начальника Одеської митниці Державної митної служби України застосувати до ОСОБА_1 обмеження передбачені ЗУ "Про очищення влади".

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 04.06.2013 р. його призначено на посаду начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, а наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 року №554-о звільнено з вказаної посади. Позивач вважає оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України таким, що порушує його право на працю та гарантії від незаконного звільнення, передбачені статтями 38, 43 Конституції України, та таким, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки заяви про звільнення він не писав, ані наказу про звільнення, ані трудової книжки ним не отримувалося.

05.03.2021 р. ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду визнано причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновлено цей строк, прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби, Державної фіскальної служби про визнання протиправним наказу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 10:00 год 24.03.2021 р.

23.03.2021 р. Державна митна служби України (далі - відповідач), подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України є таким, що прийнятий у відповідності до вимог законодавства. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з мотивів, наведених у цьому відзиві.

20.04.2021 р. - Державна фіскальна служба України, надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що звільняючи позивача з займаної посади Державна фіскальна служба України діяла відповідно до вимог трудового законодавства та не порушувала прав позивача.

24.03.2021 р. судом оголошено перерву по справі до 08.04.2021 р.

26.03.2021 р. ухвалою суду в задоволенні клопотання Державної митної служби України про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено.

08.04.2021 р. протокольною ухвалою закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

08.04.2021 р. представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, за його відсутності. Вказував, що позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував щодо розгляду справи в порядку письмового провадження, вказував, що при цьому заперечує проти задоволення позовних вимог.

08.04.2021 р. у судове засідання представник Державної фіскальної служби України не з`явився, явку представника не забезпечив, про підстави неприбуття не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату час та місце судового розгляду, що підтверджується електронним звітом про направлення повістки.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 1 ст. 205 КАС України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Враховуючи приписи ст.ст.194, 205 КАС України, суд вважає, що подане представником позивача клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, а також неприбуття представника Державної фіскальної служби України, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 2003 по 2014 роки перебував на різних посадах в митних органах України.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04.06.2013 р. №1108-о позивача призначено на посаду начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 р. №554-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України за угодою сторін.

Вважаючи протиправним вищезазначений наказ відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У свою чергу, відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з частинами першою та другою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Закон України "Про державну службу" від 17.11.2011 №4050-VI (далі - Закон №4050) в редакції чинній на момент звільнення позивача, визначає принцип, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу.

Державна служба - професійна діяльність державних службовців з підготовки пропозицій щодо формування державної політики, забезпечення її реалізації та надання адміністративних послуг (частина перша статті 1 Закону №4050).

Державний службовець - громадянин України, який замає посаду державної служби в державному органі, органі влади Автономної Республіки Крим або їх апараті, одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету, крім випадків, визначених законом, та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з реалізацією завдань та виконанням функцій державного органу або органу влади Автономної Республіки Крим (частина перша статті 1 Закону №4050).

Відповідно до статті 37 Закону №4050 (в редакції чинній на момент звільнення позивача) підставами припинення державної служби є: 1) втрата права на державну службу або його обмеження (стаття 38 цього Закону); 2) закінчення строку призначення (стаття 39 цього Закону); 3) ініціатива державного службовця (стаття 40 цього Закону); 4) ініціатива суб`єкта призначення (стаття 41 цього Закону); 5) настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 42 цього Закону); 6) незгода державного службовця на проходження державної служби у разі зміни її істотних умов (стаття 34 цього Закону); 7) досягнення державним службовцем шістдесятип`ятирічного віку; 8) визнання державного службовця безвісно відсутнім або оголошення його померлим згідно з рішенням суду, що набрало законної сили; 9) смерть державного службовця.

Суб`єктом призначення може бути прийнято рішення про продовження проходження державної служби державним службовцем, який займає посади підгруп I-1, I-2, I-3, I-4, після досягнення ним шістдесятип`ятирічного віку за його згодою у зв`язку з потребами служби, якщо інше не передбачено законом. Державна служба припиняється також з інших підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пунктом 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, визначено, що достатньою правовою підставою для звільнення є досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з пунктом першим частиною першою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Таким чином, суд наголошує, що однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Суд зазначає, що у випадку звільнення на підставі п. 1 ст.і 36 КЗпП України у наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 р. у справі № 825/3587/15-а).

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається також звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України окремо виділяє угоду сторін (стаття 36) та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

Основною відмінністю між звільненням за угодою сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного органу та працівника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 р. по справі №804/9394/14.

Як вже зазначалось, у випадку звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України у наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Матеріалами справи підтверджується, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 р. №554-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, факт не подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін не заперечується відповідачем. Вказані обставини також підтверджуються листом Одеської митниці Держмитслужби №7.10-10/1595 від 24.03.2021 р., у якому зокрема зазначено, що в матеріалах особової справи ОСОБА_1 відсутня його заява про звільнення (а.с. 129 зворотній бік).

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

За перевіркою матеріалів справи встановлено, що позивачем не подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін не було.

З огляду на викладене, суд вважає, що спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, прийнято всупереч чинному законодавству, без відповідної згоди позивача, в односторонньому порядку.

Суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 14.05.2020 р. по справі № 815/5173/17, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Що стосується виконання відповідачем зобов`язання, передбаченого статтею 47 Кодексу законів про працю України, а саме: видачі в день звільнення ОСОБА_1 належно оформленої трудової книжки та зобов`язання щодо надання позивачу у день звільнення копії наказу про звільнення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З наведених приписів КЗпП України випливає про обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові в день його звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у цей день. Окрім того, у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу останній зобов`язується у день звільнення працівника видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

В інших випадках звільнення працівника копія наказу видається власником або уповноваженим ним органом на вимогу працівника.

Враховуючи вказані норми Кодексу законів про працю України, з урахуванням того, що звільнення мало місце через припинення трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а також приймаючи до уваги те, що трудову книжку позивач не отримав, а копію спірного наказу отримав представник позивача лише 24.11.2020 року, суд дійшов висновку про невиконання відповідачем зобов`язання, передбаченого статтею 47 Кодексу законів про працю України.

Належних доказів на підтвердження факту ознайомлення позивача з наказом про звільнення, а також видачі трудової книжки саме у день звільнення матеріали справи не містять.

На переконання суду, відповідач не довів правомірності прийнятого ним наказу, та не надав суду достатніх беззаперечних доказів в підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Виходячи з фактичних обставин справи, суд вважає наведені доводи відповідача щодо правомірності прийнятого наказу про звільнення позивача необґрунтованими та суперечливими, оскільки жодним чином не аргументувано, чому без відповідної заяви позивача, прийнято оскаржуваний наказ від 11 березня 2014 р. №554-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України за угодою сторін.

Решта аргументів відповідачів спростовуються вищенаведеними мотивами суду щодо підстав для задоволення позову.

Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з державної служби відбулося незаконно, без досягнення сторонами трудового договору згоди щодо припинення трудових відносин та без дотримання належної процедури звільнення.

З огляду на викладене, суд визнає протиправним і таким, що підлягає скасуванню спірний наказ від 11 березня 2014 №554-о про звільнення позивача з посади начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України за угодою сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи із приписів ч. 1 ст. 235 КЗпП, суд доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, порушених внаслідок прийняття незаконного наказу від 11 березня 2014 р. №554-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", є постановлення судом рішення про поновлення позивача на посаді начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України звернувши рішення суду в цій частині до негайного виконання відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 817/3431/14, та від 14.07.2020 у справі №809/1466/15, яка враховується судом при розгляді і вирішенні даної адміністративної справи в силу положень ч.5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 у силу вимог частини 1 статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на роботі, а саме на посаді начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України.

Поновлення на посаді, яку позивач обіймав до звільнення є достатнім та ефективним засобом захисту порушеного права позивача.

Щодо позовної вимоги стосовно заборони Державній митній службі України при виконанні судового рішення про поновлення на посаді начальника Одеської митниці Державної митної служби України застосувати до ОСОБА_1 обмеження передбачені ЗУ "Про очищення влади", суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі України "Про очищення влади" від 16.09.2014 №1682.

Вказаний закон був прийнятий після звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Південної митниці Міністерства доходів і зборів України.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 58 Основного Закону України передбачає зворотну дію законів в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують саме юридичну відповідальність особи, що також є загальновизнаним принципом права.

Конституційний Суд України у Рішенні № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів зазначив: "У регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма)".

Три варіанти дії нормативних актів у часі забезпечують стабільність і необхідну гнучкість правового регулювання в часі минулому, теперішньому та майбутньому. Як негайна, так і зворотна дія юридичної норми пов`язана з можливістю застосування "нової" норми щодо відносин, які виникли в минулому. Водночас негайна дія є усталеною практикою, а зворотна дія виняток, який порушує конституційний принцип "закон не має зворотної сили" (lex ad praeterian non valet).

Законом України "Про очищення влади" передбачено, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України "Про очищення влади", незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не мало місця оскільки незаконне звільнення мало місце до прийняття Закону України "Про очищення влади", відповідно будь-яких доказів, щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

У постанові по справі 813/7910/14 від 15.07.2020 р. Верховний Суд зазначив, що відсутність у Законі України "Про очищення влади" процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній від 15 грудня 2017 року).

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14. У даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку їх діяльності з узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що на позивача не розповсюджувалися та не можуть розповсюджуватися вимоги Закону України "Про очищення влади".

У зв`язку з зазначеним, вказана вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді необхідно допустити до негайного виконання.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 р. Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Суд зазначає, що відповідачі, в ході судового розгляду, надали лише відзив на позовну заяву, проте не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, у зв`язку з чим, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Аналіз вищенаведених обставин та доказів свідчить на користь висновку, що відповідач в порушення ч. 3 ст.72 КАС України не обґрунтував правомірність звільнення позивача з відповідної посади та дотримання його прав при звільненні, не довів дотримання чинного законодавства при прийняті спірного наказу про звільнення.

З огляду на викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн, що підтверджується квитанціями №90217 від 22.02.2021 р. та №64646 від 10.03.2021 р.

Оскільки, позов задоволено частково, суд стягує з Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 908,00 грн. в рівних частинах по 454,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів від 11.03.2014 р. №554-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Південної Митниці Міністерства доходів і зборів за угодою сторін;

3. Зобов`язати Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської митниці Державної митної служби України (правонаступник Південної митниці Міністерства доходів і зборів).

4. Звернути рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської митниці Державної митної служби України до негайного виконання.

5. В задоволенні решти позовних відмовити.

6. Стягнути з Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 908,00 грн. в рівних частинах по 454,00 грн.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідачі - Державна митна служба України (вул. Дегтярівська, 11-Г, м. Київ, 04119, Код )

Державна фіскальна служба України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, Код )

Суддя І.В. Маренич