Справа № 640/24624/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року місто Київ № 640/24624/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі-відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у відповідності до заяви від 03.01.2019 та виплачувати призначену пенсію з 03.01.2019;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.03.2019 у відповідності до його заяви від 03.01.2019.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що о 03.01.2019 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві з заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте позивачу відмовлено в призначенні пенсії з мотивів, недостатності загального страхового стажу для призначення пенсії.

Позивач зазначає, що за відомостями його трудової книжки, диплому про навчання, військового квитка та довідки про підтвердження наявного трудового стажу датованої груднем 2003 року, виданої виробничим кооперативом «Ювілейний», позивач має загальний трудовий стаж 26 років 5 місяців 29 днів, а тому відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії за віком.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2019 адміністративну справу №640/24624/19 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі суддею Васильченко І.П. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Разом з тим, зважаючи на те, що суддя Васильченко І.П. перебуває на тривалому лікарняному, розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2020 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ", в порядку п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду адміністративну справу №640/24624/19 передано на автоматизований перерозподіл справ між суддями.

Відповідачем 28.01.2020 подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позовних вимог та вказав, що позивач 03.01.2019 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058, проте згідно наданих до Управління документів страховий стаж позивача на дату досягнення пенсійного віку становить 12 років 8 місяців (при необхідних 26 років), а тому, у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу (26 років) на дату досягнення пенсійного віку, підстави для призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутні.

Позивачем 11.02.2020 подано відповідь на відзив, в якій додатково наголошено на обгрунтованності позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2020 прийнято адміністративну справу №640/24624/19 до провадження судді Літвінової А.В. Розгляд справи розпочато спочатку та вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано сторонам надати суду необхідні документи для повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та підготувати письмові пояснення з приводу спірних правовідносин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2021 витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві протягом трьох днів з дати отримання даної ухвали, детальний розрахунок страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в якому має бути зазначено, який саме страховий стаж був врахований відповідачем під час прийняття рішення від 15.02.2019 та надання відповіді від 20.02.2019 №35612/03, а також який стаж не був врахований, і з яких підстав. У разі неможливості подання вказаних документів, у встановлені строки, повідомити про це суд із зазначенням причин.

На виконання вимог ухвали, відповідачем подано лист, в якому вказано, що до страхового стажу позивача враховано наступні періоди: з 01.09.1976 по 26.04.1977 - 7 місяців 26 днів; з 01.05.1977 по 07.05.1979 - 2 роки 1 день- військова служба; з 15.01.1981 по 01.07.1981 - 5 місяців 17 днів; 01.09.1981 по 01.07.1982 - 1 рік 1 місяць 12 днів; з 03.12.1982 по 01.07.1983 - 6 місяців 29 днів; з 01.09.1983 по 01.07.1984 - 10 місяців 1 день; з 01.11.1984 по 31.12.1984 - 2 місяці; з 07.01.1985 по 30.09.1989-4 роки 8 місяців 24 дня; з 03.10.1989 по 30.09.1991 - 1 рік 11 місяців 28 днів; з 01.10.1991 по 02.12.1991 - 2 місяці 2 дні. Загальний страховий стаж складає 12 роки 8 місяців, тому позивачу було відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, про що було повідомлено листом №35612/03 від 20.02.2019 року. Не враховано період роботи з 03.12.1991 по 23.12.2003 на Виробничому кооперативі "Ювілейний", оскільки відсутній код організації на печатці та посада особи, яка звільняє.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком. (а.с.40)

До заяви позивачем було додано наступні документи: копія трудової книжки; довідка про заробітну плату; документи про стаж (довідка); копія паспорта; копія ідентифікаційного номера; копія військового квитка; копія диплома.

У відповідь на заяву позивача від 03.01.2019, листом від 20.02.2019 №35612/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило, що законодавством, що відповідно до заяви від 03.01.2019 та наданих документів, загальний страховий стаж позивача складає лише 12 років 8 місяців (при необхідних 26 років), а тому, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком. (а.с.26)

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує права позивача на пенсійне забезпечення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

За змістом статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу виповнилося 60 років, а відтак він досяг віку, з яким вказані норми пов`язують можливість призначення пенсії за віком.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи трудової книжки, у період:

з 01.09.1976 по 26.04.1977 - позивач працював токарем (7 місяців 26 днів);

з 07.05.1977 по 07.05.1979 - позивач проходив військову службу (2 роки);

з 15.01.1981 по 01.07.1981 - позивач працював керівником кружка по класичній боротьбі (5 місяців 17 днів);

з 01.09.1981 по 12.10.1982 - позивач працював керівником кружка по класичній боротьбі (1 рік 1 місяць 12 днів);

з 03.12.1982 по 01.07.1983 - позивач працював керівником кружка по класичній боротьбі (6 місяців 29 днів);

з 01.09.1983 по 01.07.1984 - позивач працював вчителем культури фізичного виховання (10 місяців 1 день);

з 02.09.1984 по 31.12.1984 - позивач працював вчителем культури фізичного виховання (3 місяці 29 днів);

з 07.01.1985 по 30.09.1989- позивач працював вчителем культури фізичного виховання (4 роки 8 місяців 25 днів);

з 03.10.1989 по 30.09.1991 - позивач працював вантажником (1 рік 11 місяців 29 днів);

з 15.10.1991 по 23.12.2003 - позивач працював закрійником цеха поліетиленових виробів (12 років 2 місяці 10 днів)

З наведеного вбачається, що загальний страховий стаж позивача складає 24 роки 10 місяців 28 днів.

Таким чином, загальний страховий стаж позивача є меншим, ніж передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Щодо не зарахування відповідачем до страхового стажу періоду роботи з на Виробничому кооперативі "Ювілейний" у зв`язку з порушенням Постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №118 «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України» суд зазначає наступне.

Згідно пункту 6 даної Постанови, підприємствам та організаціям, що не були внесені до Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України і згідно з Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України підлягають включенню до останнього, а також суб`єктам господарської діяльності, в реєстраційних даних яких сталися зміни, подати до 31.03.1996 відповідним органам державної статистики документи, необхідні для включення до реєстру або внесення змін до нього.

Недотримання підприємством вимог законодавства не є відповідальністю працівника та не може бути причиною позбавлення останнього права на пенсію.

Також, на думку суду, та обставина, що на печатці підприємства відсутній ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності, не робить документи, які засвідчені ним, неправдивими. Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами для підтвердження його трудового стажу.

Такий висновок суду узгоджується із практикою Верховного Суду, висловленій у постанові від 07.02.2018 по справі № 275/615/17 (К/9901/768/17).

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що сумніви відповідача не можуть спростовувати відомості, наявні у трудовій книжці та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового (страхового) стажу.

Проте, зважаючи, що загальний страховий стаж позивача є меншим, ніж передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у відповідності до заяви від 03.01.2019 та виплачувати призначену пенсію з 03.01.2019 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.03.2019 у відповідності до його заяви від 03.01.2019 задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.