Справа № 380/8765/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8765/20 пров. № А/857/6126/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року (рішення ухвалене в м. Львів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом під головуванням судді Клименко О.М. повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року) у справі № 380/8765/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, якою просив:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період із 22 жовтня 2018 року по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто по 03 вересня 2020 року, із розрахунку 303,50 гривень в день;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період із 22 жовтня 2018 року по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто по 03 вересня 2020 року, із розрахунку 303,50 гривень в день із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, за період із 23 жовтня 2018 року по день фактичного розрахунку 03 вересня 2020 року.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 жовтня 2018 року по 02 вересня 2020 року (включно) в сумі 65593,33 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні вимог відмовити повністю. На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Разом з тим, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Вказане фактично позбавляє таких осіб їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, та позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04.12.2019 у справі 825/66/16, від 02.10.2019 у справі №817/1227/18, від 10.09.2019 у справі №814/2791/16, від 16.06.2019 у справі №820/3312/17, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Також вказує, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Вказаний висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16. Крім того, у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18 зроблений висновок, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується та не застосовується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.

У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвал суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу позивача та відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 03 липня 2015 року Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.11).

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 242 від 22 жовтня 2018 року старшого сержанта ОСОБА_1 , начальника сховища взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення, звільненого наказом командира 704 полку радіаційного, хімічного, біологічного захисту (по особовому складу) від 21 вересня 2018 року № 52-РС у запас за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з 22 жовтня 2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.20).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.006307 (а.с.34-37) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на виключення зі списків особового складу 22 жовтня 2018 року.

Зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на виключення зі списків особового складу 22 жовтня 2018 року.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2020 року (а.с.34-37) апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року в адміністративній справі № 1.380.2019.006307 без змін.

03 вересня 2020 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.006307 військова частина НОМЕР_1 виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік у розмірі 56905,69 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 649 від 03 вересня 2020 року (а.с.29).

Суд також встановив, що у вересні 2020 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою (а.с.12-15), у якій просив забезпечити нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані відпустки як учаснику бойових дій із розрахунку 313,94 гривень в день за період з 23 жовтня 2018 року по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення тощо із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року.

У відповіді на заяву від 21 вересня 2020 року № 909 (а.с.16) військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для задоволення його заяви, оскільки:

- правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем не регулюються нормами Кодексу законів про працю України, а врегульовані спеціальним законодавством, відтак порядок, встановлений Кодексом законів про працю України, щодо оплати праці та відповідальності за порушення цього порядку до цих правовідносин не застосовується;

- стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати;

- суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення були присуджені позивачу судом, а його звільнення з військової служби відбувалося без будь-яких зауважень. Заяв від позивача з приводу затримки розрахунку (неналежного розрахунку) при звільненні на момент його звільнення не було.

Позивач уважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік відповідач у день його звільнення з військової служби не провів, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку з 22 жовтня 2018 року до дня фактичного розрахунку 03 вересня 2020 року із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка: наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за весь період затримки такого розрахунку з 23 жовтня 2018 року до дня фактичного розрахунку 03 вересня 2020 року із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 23 жовтня 2018 року по день фактичного розрахунку 03 вересня 2020 року, а відповідач, як наслідок, набув відповідного обов`язку здійснити таку виплату на користь позивача. Однак, у межах спірних правовідносин відповідач протиправно відмовив позивачу у виплаті середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні з військової служби, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповіді на заяву від 21 вересня 2020 року № 909. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього грошового забезпечення позивача за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення становить 206138,70 грн. Отже, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 65593,33 гривень як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (31,82% від 206 138,70 грн).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Рішення в частині відмови в задоволенні позову не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено індексацію грошового забезпечення та не виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Як встановлено судом, позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані дні додаткової відпусти у розмірі 56905,69 грн лише 03 вересня 2020 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки № 507 від 20 червня 2020 року про всі види грошового забезпечення ОСОБА_1 з розбивкою по видах оплати за період з 01 січня 2014 року по 22 жовтня 2018 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (22 жовтня 2018 року) становив 18465,00 грн. (9232,50 грн за серпень 2018 року та 9232,50 грн за вересень 2018 року).

Кількість календарних днів за серпень-вересень 2018 року становить 61 день.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (серпень вересень 2018 року) складає 302,70 грн (18465,00 грн/61 день).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 23 жовтня 2018 року по 02 вересня 2020 року (включно) становить 681 календарний день.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 206138,70 грн. (302,70 грн. х 681 календарний день).

Суд першої інстанції вказав, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 178863,79 грн. (100%), з яких:

- оклад за військове звання 574,84 грн.; посадовий оклад 2001,29 грн.; надбавка за вислугу років 1288,07 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань (50%) 386,42; премія 2301,48 грн.; вихідна допомога 115406,00 грн. (разом 68,18%).

- грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення 56905,69 грн. (31,82%).

Отже, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 65593,33 гривень як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (31,82% від 206138,70 грн.).

Водночас, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позивачу позовну вимогу про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65593,33 грн, не врахував, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за весь період затримки такого розрахунку з 23 жовтня 2018 року до дня фактичного розрахунку 03 вересня 2020 року в сумі 56905,69 грн.

Як слідує з положення частини 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами:

з 23 жовтня 2018 року по 25 квітня 2019 року (185 днів) становила 18% річних;

з 26 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року (84 днів) становила 17,5% річних;

з 19 липня 2020 року по 05 вересня 2019 року (48 днів) становила 17% річних;

з 06 вересня 2019 року по 24 жовтня 2019 року (49 днів) становила 16,5% річних;

з 25 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року (49 днів) становила 15,5% річних;

з 13 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року (49 днів) становила 13,5% річних;

з 31 січня 2020 року по 12 березня 2020 року (42 дні) становила 11% річних;

з 13 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року (42 дні) становила 10% річних;

з 24 квітня 2020 року по 12 червня 2020 року (50 днів) становила 8% річних;

з 13 червня 2020 року по 02 вересня 2020 року (82 дні) становила 6% річних;

З огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (56905,69 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 14929,21 грн.

Розрахунок:

1) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.049%) х 185 днів = 5158,50 грн;

2) 17,5% річних/365 днів року=0,048% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.048%) х 84 днів = 2294,44 грн;

3) 17% річних / 365 днів року= 0,047% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.047%) х 48 днів =1283,80 грн.

4) 16,5% річних / 365 днів року= 0,045% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.045%) х 49 днів =1254,77 грн.

5) 15,5% річних / 365 днів року= 0,042% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.042%) х 49 днів =1171,12 грн.

6) 13,5% річних / 365 днів року= 0,037% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.037%) х 49 днів =1031,70 грн.

7) 11% річних / 365 днів року= 0,030% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.030%) х 42 дні =717,01 грн.

8) 10% річних / 365 днів року= 0,027% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.027%) х 42 дні =645,31 грн.

9) 8% річних / 365 днів року= 0,022% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.022%) х 50 днів =625,96 грн.

10) 6% річних / 365 днів року= 0,016% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу в розмірі 56905,69 грн х 0.016%) х 82 дні =746,60 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 14929,21 грн.

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача за яких позивач звернувся до суду за захистом порушеного права зі сплином значного проміжку часу та відповідача суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 14929,21 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 14929,21 грн.

Посилання скаржника про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

Оскільки грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (22 жовтня 2018 року), то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум, враховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.006307, був спірним.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.003696.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 жовтня 2018 року по 02 вересня 2020 року (включно) в сумі 65593,33 гривень, з прийняттям нового судового рішення у вказаній частині про часткове задоволення заявленої позовної вимоги, з вищевикладених мотивів.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі № 380/8765/20 скасувати в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 жовтня 2018 року по 02 вересня 2020 року (включно) в сумі 65593,33 гривень.

Ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 23 жовтня 2018 року по 02 вересня 2020 року в розмірі 14929,21 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять гривень двадцять одна копійка).

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

У решті рішенні суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 21 квітня 2021 року.