Справа № 160/13286/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року Справа № 160/13286/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними дій та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 46730,75 грн., -

ВСТАНОВИВ:

19.10.2020р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 10.02.2021р., просить:

- визнати протиправними дії Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не проведення розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 46730,75 грн. на користь позивача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 13.10.2008р. вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції (правонаступником якого є відповідач) та 18.06.2019р. була звільнена із займаної посади за наказом №1666-к. Зазначений наказ був оскаржений позивачем у судовому порядку та за результатами його оскарження його було визнано протиправним і скасовано згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19 на виконання якого відповідачем 23.07.2020р. було прийнято наказ №12-к «Про скасування наказу №1666-к від 18.06.2019р.», що, на думку позивача, свідчить про поновлення її на посаді, що також і підтверджено листом відповідача від 04.08.2020р. про закріплення за нею робочого місця, а тому позивач вважає, що вона має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. у відповідності до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України. На звернення позивача про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період відповідач відмовив, чим, на думку позивача, допустив порушення вимог ст.116, ч.2 ст.235 КЗпП України, оскільки вважає, що скасування наказу про її звільнення автоматично потягло поновлення її на роботі та виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який, за її розрахунком згідно довідки відповідача від 14.01.2021р. за період з 24.06.2016р.по 29.08.2016р. та кількості робочих днів 275 (час вимушеного прогулу) становить середньоденний заробіток 169,93 грн. та згідно із розрахунком - 169,93х275, загальний його розмір, що підлягає стягненню з відповідача становить 46730,75 грн. За викладеного, позивач просить визнати дії відповідача щодо не проведення розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу протиправними та стягнути з відповідача вищенаведену суму за час вимушеного прогулу за вищенаведений період на користь позивача. У відповіді на відзив від 15.04.2021р. позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові (а.с.71-75,205-206).

Ухвалою суду від 22.02.2021р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 18.03.2021р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; зокрема, і надати довідку про середній заробіток позивача, оформлену у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995р. (далі Порядок №100) виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.102).

31.03.2021р., на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, відповідачем подано до канцелярії суду відзив на позов, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні даного позову посилаючись на те, що при вирішенні питання щодо припинення позивачем державної служби відповідач виходив з волевиявлення позивача та вимог закону, яке було висловлене позивачем у її заяві від 11.09.2019р., де вона просила її звільнити з 18.06.2019р. Проте, оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19 було визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення позивача №1666-к від 18.06.2019р., відповідачем на виконання цього рішення було прийнято наказ від 23.07.2020р. про скасування наведеного вище наказу про звільнення позивача. Окрім того, за наказом №13-к від 03.08.2020р. позивачем було визначено робоче місце та встановлений відповідний графік роботи, а у подальшому її було звільнено за наказом №15-к від 10.09.2020р. Щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, то відповідач посилається на те, що у судовому рішенні від 06.11.2019р. вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були відсутні, а, відповідно, відповідач вважає, що вимушений прогул у даному випадку відсутній, оскільки трудові функції позивач не виконувала не з вини відповідача, а через те, що не бажала працювати у структурі управління юстиції за запропонованими посадами, тому за вказаний період вимушеного прогулу не відбулося, а також і не утворилось майнової шкоди. За викладеного, на думку відповідача, позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставними та мають були залишені без задоволення. Також відповідач у відзиві заперечує і проти наведеного позивачем розрахунку середньоденної заробітної плати у період з 26.04.2016р. по 28.06.2016р. у довідці від 14.01.2021р., оскільки вказаний період не відноситься до періоду перед звільненням позивача з роботи 18.06.2019р., а тому не може бути врахований під час визначення середнього заробітку на момент звільнення з урахуванням того, що згідно до п.2 та п.4 Порядку №100 останні 2 місяці перед звільненням були квітень, травень 2019р., де відпрацьовані дні позивачем були відсутні, тому вважає, що розрахунок середньої заробітної плати позивача повинен здійснюватися із посадового окладу, який становить 1723,00 грн. та відповідно до наданої довідки середньоденний заробіток за 2 місяці, що передували звільненню позивача, становив 82,05 грн. = (1723,00+1723,00):42 (робочі дні у квітні, травні 2019р.). У листі від 22.03.2021р. представник позивача вказала на те, що у період з 19.06.2019р. по 23.07.2020р. виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу не здійснювались, оскільки в рішенні суду не було вказано суми до негайної виплати (а.с.120,127-137).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 23.04.2021р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 з 13.10.2008р. проходила державну службу на посаді головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції (правонаступником якого є відповідач), що підтверджується відомостями, наведеними у копії трудової книжки позивача (а.с.8,46-53,78-79).

У період з 30.08.2016р. по 16.06.2019р. ОСОБА_1 була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується змістом копії наказу №3365-к від 30.08.2016р. (а.с.81).

11.06.2019р. ОСОБА_1 була подана заява про звільнення її з посади у зв`язку зі скороченням посади і ліквідацією Криворізького міського управління юстиції без виходу на роботу по закінченню відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 18.06.2019р., що підтверджується копією наведеної заяви (а.с.178).

Згідно копії Витягу з наказу №1666-к від 18.06.2019р. «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із займаної посади, у зв`язку із скороченням посади та ліквідацією Криворізького міського управління юстиції, за її згодою, без ставання до роботи з відпустки по догляду за дитиною, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 КЗпП України 18.06.2019р., з припиненням державної служби (а.с.54,179).

У подальшому, вищевказаний наказ про звільнення позивача з роботи №1666-к від 18.06.2019р. був визнаний протиправним та скасований у судовому порядку, що підтверджується змістом рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19 (а.с.10-12, 55-57).

Наведене судове рішення набрало законної сили 22.07.2020р., що підтверджується змістом постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020р. (а.с.13-14, 83).

На виконання вищенаведених судових рішень, 23.07.2020р. відповідачем було прийнято наказ за №12-к «Про скасування наказу» за змістом якого, на виконання наведених вище судових рішень було скасовано наказ від 18.06.2019р. №1666-к «Про звільнення ОСОБА_1 » (а.с.58, 180).

Також 03.08.2020р. відповідачем було прийнято наказ №13-к «Про визначення робочого місця та встановлення робочого часу ОСОБА_1 », що підтверджується відповідної копією наведеного наказу (а.с.181).

А згідно інформації, наведеної у листі відповідача від 04.08.2020р. за №10-64/3878, позивача проінформовано про виконання рішення суду, закріплення за нею робочого місця та встановлення їй графіку роботи, а також запропоновано повідомити відповідача про дату виходу її на роботу, що підтверджується змістом копії наведеного листа, наявного у справі (а.с.59).

12.10.2020р. на звернення позивача від 15.09.2020р. щодо виплати їй заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог вищенаведених судових рішень, відповідач відмовив у такій виплаті з підстав того, що поновлення на посаді та компенсація за час вимушеного прогулу у позовних вимогах та у рішенні суду не зазначались, рішення суду першої та апеляційної інстанції виконані у повному обсязі, що підтверджується змістом копії листа-відповіді від 12.10.2020р. №19977/10-64/2740 (а.с.62).

Позивач не погоджується із вищенаведеними діями відповідача, звернулася з даним позовом, у якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. та просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за наведений період у розмірі 46730,75 грн. на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України посилаючись на те, що у зв`язку зі скасуванням наказу про її звільнення її автоматично було поновлено на роботі, проте, середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідачем не був виплачений у порушення вимог ч.2 ст.235 КЗпП України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення даного позову в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. у розмірі 22563,75 грн. із вирахуванням обов`язкових зборів і платежів, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кодекс законів про працю України (далі КЗпП) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За загальним правилом в питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство, підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Отже, виходячи з того, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не врегульовано спеціальним законодавством, а, відповідно, за загальним правилом, до даних спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Так, статтею 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення від законної підстави або законного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновленій на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Системний аналіз вказаних вище норм матеріального права свідчить про те, що при поновленні працівника на посаді, якого було звільнено з незаконних підстав, одночасно повинно бути прийнято рішення про виплату такому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому, за умови відмови роботодавця у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу при такому поновленні на роботі, працівник не позбавлений права звернутися про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з окремим позовом.

Аналогічна правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у його постанові від 24.11.2020р. у справі №813/3853/17, яка є обов`язковою для застосування адміністративним судом у подібних правовідносинах при застосуванні одних і тих самих норм права виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції (правонаступником якого є відповідач) з 18.06.2019р. згідно до наказу №1666-к, який було визнано протиправним та скасовано за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19, яке було залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020р. (а.с.10-12, 55-57)

Отже, зазначене судове рішення набрало законної сили 22.07.2020р.

У відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Так, на виконання вищезазначеного судового рішення, відповідачем 23.07.2020р. було прийнято наказ за №12«Про скасування наказу» за змістом якого, на виконання наведених вище судових рішень було скасовано наказ від 18.06.2019р. №1666-к «Про звільнення ОСОБА_1 » (а.с.58, 180).

Також 03.08.2020р. відповідачем було прийнято наказ №13-к «Про визначення робочого місця та встановлення робочого часу ОСОБА_1 », що підтверджується відповідної копією наведеного наказу (а.с.181).

А згідно інформації, наведеної у листі відповідача від 04.08.2020р. за №10-64/3878, позивача проінформовано про виконання рішення суду, закріплення за нею робочого місця та встановлення їй графіку роботи, а також запропоновано повідомити відповідача про дату виходу її на роботу, що підтверджується змістом копії наведеного листа, наявного у справі (а.с.59).

Таким чином із аналізу вищенаведених обставин у справі, можна дійти висновку, про те, що, незважаючи на те, що судове рішення у справі №160/6962/19 не містить вимог про поновлення позивача на роботі, проте, у зв`язку із скасуванням наказу №1666-к від 18.06.2019р. позивач фактично була поновлена на роботі, на посаді, з якої її було звільнено з 23.07.2020р. (з дати видання наказу про скасування наказу про звільнення позивача від 18.06.2019р.).

Зазначені встановлені судом обставини щодо фактичного поновлення позивача на роботі 23.07.2020р. у зв`язку зі скасуванням наказу про її звільнення підтверджується і змістом копії наказу №13-к від 03.08.2020р. про визначення позивачеві робочого місця та встановлення робочого графіку, а також і копією наведеного вище листа відповідача від 04.08.2020р. № 10-64/3878, у якому їй запропоновано повідомити відповідача про дату виходу її на роботу (а.с.59,181).

Наведені обставини відповідачем жодними доказами не спростовані, а навпаки, підтверджені наведеними доказами, а тому суд приходить до висновку, що при фактичному поновленні позивача на посаді з підстав незаконного звільнення, що встановлено судовим рішенням у справі №160/6962/19 та ці обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрали законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі виходячи з вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже, відмова відповідача у виплаті позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р., викладена у листі від 12.10.2020р. є протиправною та необґрунтованою, оскільки позивач, при поновленні на роботі має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляються судом доводи відповідача про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було предметом спору у справі №160/6962/19, а тому такі кошти не підлягають виплаті, оскільки не заявлення позивачем позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах розгляду вищенаведеної справи не звільняє відповідача як роботодавця від обов`язку сплатити такі кошти виходячи з вимог ст.235 КЗпП України та не позбавляє позивача права на звернення до суду з окремим позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджено і правовою позицією Верховного Суду у його постанові від 24.11.2020р., яка уже наведена вище.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Відповідний висновок також був зроблений і у постанові Верховного Суду від 25.09.2019р. у справі №813/4668/19.

За викладених обставин та аналізу норм вищенаведеного чинного законодавства у їх сукупності, а також за умови встановлення фактів незаконного звільнення позивача з роботи за наказом №1666-к від 18.06.2019р., які були встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19, яке набрало законної сили, скасування відповідачем наведеного наказу про звільнення позивача з посади 23.07.2020р. згідно наказу за №12-к, фактичне поновлення позивача на посаді з 23.07.2020р., суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. (у період, у який позивач позбавлена була можливості працювати від незалежних від неї причин) на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 ( далі Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податку, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 2 пункту 8 наведеного Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Останнім абзацом пункту 8 Порядку №100 встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У відповідності до пункту 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Порядку №100 передбачено, що у разі, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Як встановлено судом у ході судового розгляду справи, позивач у квітень травень 2019р., тобто за 2 місяці до моменту її звільнення 18.06.2019р. жодного робочого дня не відпрацювала (перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років), що підтверджено матеріалами справи та не заперечується позивачем у позові.

Таким чином, виходячи з того, що позивач не працювала два місяці до звільнення, а відповідно, не мала заробітку, тому розрахунок середньої заробітної плати позивача повинен проводитися виходячи з установленого їй посадового (місячного) окладу у відповідності до вимог пунктів 2, 8, абзацу 2 пункту 4 Порядку №100.

Так, на вимогу суду відповідачем 25.03.2021р. представником відповідача була надана довідка без номера, від 22.03.2021р., про середньоденну заробітну плату позивача за 2 місяці до звільнення 18.06.2019р., у якій розрахунок проведений згідно до вимог Порядку №100 та з урахуванням того, що позивач не працювала у період - квітень, травень 2019р. (2 місяці до звільнення), зі змісту якої вбачається, що посадовий оклад позивача перед звільненням складав - 1723, 00 грн. за місяць та згідно пунктів 2 та 4, а також і пункту 8 Порядку №100 середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню (18.06.2019р.) становить 82,05 грн. = (1723,00 грн. + 1723,00 грн.):42 робочі дні по графіку, де 1723,00 грн. посадовий місячний оклад; 42 робочих дні кількість робочих днів за розрахунковий період згідно з графіком (квітень, травень 2019р.) - (а.с.123).

За викладеного та враховуючи, що розрахунки, наведені у вищевказаній довідці відповідають вимогам Порядку №100 , суд приходить до висновку, що при розгляді справи в суді щодо вирішення трудових спорів при проведенні розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають застосуванню саме норми Порядку №100, що неодноразово було підтверджено і правовими позиціями як Пленуму Верховного Суду України, так і правовими позиціями Верховного Суду.

При цьому, судом відхиляються аргументи позивача про необхідність застосування при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача довідки від 14.01.2021р., у якій наведений розрахунок за 2 місяці до настання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами з 26.04.2016р. по 29.08.2016р. відповідно до листка непрацездатності (за лютий, березень 2016р.), яка була надана відповідачем на звернення позивача (а.с.96), з огляду на те, що наведений у ній період (лютий, березень 2016р.) не відноситься до двохмісячному періоду, який передує її звільненню з роботи 18.06.2019р., тому відомості, наведені у вказаній довідці не відповідають вимогам Порядку №100, а відповідно, не можуть бути враховані під час визначення середньоденного заробітку на момент звільнення позивача.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що у даному випадку, підлягають застосуванню судом при проведенні розрахунку середньої заробітної сплати позивача за час вимушеного прогулу відомості про середній заробіток позивача, виходячи з вимог Порядку №100, які наведені саме у довідці б/н від 22.03.2021р., а саме: із розрахунку середньоденного заробітку 82,05 грн. з урахуванням того, що позивач жодного дня у період - квітень, травень 2019р. (за два місяці до звільнення) не працювала, виходячи з її посадового окладу, який становив 1723,00 грн. (а.с.123).

Так, із наявних в матеріалах справи документів видно, що період вимушеного прогулу становить з 18.06.2019р. (дата звільнення за наказом №1666-к) по 23.07.2020р. (дата скасування наказу про звільнення згідно наказу №12-к), що складає 275 робочих днів.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. (виходячи з розрахунку 82,05х275) у сумі 22563,75 грн. з обов`язковим вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України та вимог Порядку №100.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві не було наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано доказів, які б свідчили про правомірність невиплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. з урахуванням визнання незаконним звільнення позивача за судовим рішенням у справі №160/6962/19, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню згідно до вимог ст. 129-1 Конституції України та з урахуванням вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, а також виходячи із обставин, які встановлені у даній справі щодо фактичного поновлення позивача на роботі 23.07.2020р. внаслідок скасування наказу №1666-к від 18.06.2019р. про звільнення позивача, які відповідачем не спростовані жодними іншими доказами, а, навпаки, підтверджені наданими копіями документів про її поновлення на роботі та визначення позивачеві робочого місця та графіку роботи, виплати їй доходу (заробітку) у серпні та у вересні 2020р. згідно довідки від 11.09.2021р. №181/12.3 (а.с.59-60,89-90, 181) та аналізу норм вищенаведеного чинного законодавства і правової позиції Верховного Суду.

Судом не можуть бути покладено в основу даного судового рішення та відхиляються судом аргументи відповідача стосовно того, що позивача за наказом №1666-к від 18.06.2019р. було звільнено за її згодою (її заявою від 11.09.2019р.), з огляду на те, що вказані обставини щодо законності звільнення позивача з роботи були встановлені під час розгляду адміністративної справи №160/6962/19, рішення у наведеній справі набрало законної сили, а тому обставини, встановлені у наведеній справі (щодо протиправності (незаконності) звільнення позивача з роботи) не підлягають доказуванню у цій справі у відповідності до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також є і безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача стосовно міркувань про те, що вказаний період позивачем не був вимушеним прогулом, оскільки позивач у червні 2019р. відмовилася проходити службу у структурі юстиції, відмовилася від пропозиції щодо зайняття вакантної посади у структурних підрозділах управління юстиції у Дніпропетровській області, з огляду на те, що незаконність звільнення позивача з роботи 18.06.2019р. була встановлена рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19, яке набрало законної сили, а відповідно, викладені обставини щодо відхилення позивачем пропозиції зайняття вакантної посади спростовані його змістом, окрім того, дані обставини не є предметом спору у цій справі, а відповідно, не можуть бути обґрунтованими правовими підставами для звільнення відповідача від обов`язку виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу за період незаконного звільнення виходячи з вимог ст. 235 КЗпП України.

Є неспроможними і посилання відповідача на те, що у даному випадку не відбулося звільнення без законної правової підстави, оскільки таке звільнення не перешкоджало позивачу виконувати трудові функції обумовлені трудовим договором у структурі управління юстиції через відмову позивача від запропонованих посад, оскільки, по перше, вказані твердження спростовуються змістом рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019р. у справі №160/6962/19 за яким наказ №1666-к від 18.06.2019р. про звільнення позивача з роботи визнано протиправним та скасовано, чим фактично встановлено незаконність (протиправність) звільнення позивача з роботи виходячи з вимог Конституції України та вимог КЗпП України; по друге, при наявності чинного наказу №1666-к від 18.06.2019р. про звільнення позивача з роботи та поновлення її на роботі фактично лише згідно до наказу № 12-к від 23.07.2020р., що підтверджено відповідачем наданими копіями документів, які досліджені судом вище, свідчать про те, що вказані обставини не дозволяли позивачеві виконувати свої посадові обов`язки через причини, які від неї не залежали, а тому період з 18.06.2019р. (день звільнення) по 23.07.2020р. (день скасування наказу про звільнення) є вимушеним прогулом позивача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність дій відповідача, які полягають у відмові щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України з урахуванням вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач, відмовивши позивачеві у такій виплаті при прийнятті 23.07.2020р. наказу №12-к про скасування наказу №1666-к від 18.06.2019р. про звільнення позивача на роботі, діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши позивачеві у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. про що зазначив у своєму листі від 12.10.2021р. (а.с.62), порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за наведений період у розмірі 22563,75 грн. на підставі ст.235 КЗпП України.

Між тим, позовні вимоги позивача про визнання дій відповідача щодо не проведення розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки наведені позовні вимоги не є ефективним способом захисту порушеного права у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки визнання таких дій протиправними самі по собі не можуть призвести до потрібних результатів, наслідків, що дає найбільший результат (як-от, наприклад: стягнення суми за час вимушеного прогулу).

Також і не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. у розмірі 24167,00 грн. (решти заявлених позовних вимог) розрахованого на підставі довідки від 14.01.2021р., на чому наполягала позивач у відповіді на відзив, з огляду на те, що, у даному випадку, відомості наведені у вказаній довідці щодо періоду розрахунку з 26.04.2016р. по 29.08.2016р. (не за 2 місяці до звільнення) не відповідають вимогам Порядку №100, а тому підстави для їх застосування у адміністративного суду відсутні.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення даного адміністративного позову частково лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. у розмірі 22563,75 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача (позовні вимоги немайнового характеру), які були оплачені позивачем судовим збором у розмірі 840,80 грн. згідно квитанції №0.0..1 від 11.02.2021р.(а.с.100), вказані судові витрати покладаються на позивача виходячи з вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними дій та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 46730,75 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (49027, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 21-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019р. по 23.07.2020р. у розмірі 22563 грн. 75 коп. (двадцять дві тисячі п`ятсот шістдесят три грн.. 75 коп.) з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва