Справа № 620/3349/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3349/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лосинівський маслосирзавод», Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року та на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, суддя Непочатих В.О., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лосинівський маслосирзавод» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

У С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лосинівський маслосирзавод" звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, а саме:

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 295884,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 73971,00 грн., всього у розмірі 369855,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств за 1 півріччя 2019 року у розмірі 13338893,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 118273,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 59136,50 грн., всього у розмірі 177409,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, у розмірі 2426451,00 грн. та збільшено суму грошового зобов`язання за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 606612,75 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 230937,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 675200,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 168800,00 грн., всього у розмірі 844000,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов`язанням у розмірі 270246,20 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 67561,55 грн., всього на суму 337807,75 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 22520,52 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5630,13 грн., всього на суму 28150,65 грн.

Відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 295 884,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 73 971,00 грн., всього у розмірі 369 855,00 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств за 1 півріччя 2019 року у розмірі 12 865 474,00 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 98 402,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 49 201,00 грн., всього у розмірі 147 603,00 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, у розмірі 2 399 111,00 грн. та збільшено суму грошового зобов`язання за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 599 777,75 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 228 306,00 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов`язанням у розмірі 270 246,20 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 67 561,55 грн., всього на суму 337 807,75 грн.

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 22 520,52 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5 630,13 грн., всього на суму 28 150,65 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись в рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року Головне управління ДПС у Чернігівській області подало апеляційну скаргу, якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення від 21.12.2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити ТОВ «Лосинівський маслосирзавод» у задоволенні позовних вимог та у стягненні судових витрат.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лосинівський маслосирзавод» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року скасувати в частин відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також апелянт просить скасувати додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року в частині відмови у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 89 400,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву про стягнення вказаних судових витрат задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до наказу начальника Головного Управління ДФС у Чернігівській області від 08.08.2019 № 1679 та направлень від 21.08.2019 № 2127, № 2128, № 2129, № 2130, № 2131, Головним Управлінням ДФС у Чернігівській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2016 по 30.06.2019, валютного законодавства за період з 01.07.2016 по 30.06.2019, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2016 по 30.06.2019, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт документальної планової виїзної перевірки податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи від 26.09.2019 № 26/14/21403660, яким, зокрема, зафіксовано порушення позивачем вимог:

- пункту 15 П(с)БО 15 "Доходи", пункту 5 П(с)БО 11 "Зобов`язання", пунктів 4, 7, 10, 11, 20 ПСБО 16 "Витрати", пункту 9 П (С)БО 9 "Запаси", пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135, підпункту140.4.2 пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-У1(зі змінами та доповненнями), у зв`язку з чим занижено податок на прибуток за 2017 рік у сумі 295884 грн., за 1 кв. 2018 року у сумі 671402 грн., за 1 півріччя 2018 року у сумі 322441 грн., за 9 місяців 2018 року у сумі 5938 грн., а також завищено від`ємне значення оподаткування податком на прибуток за 9 місяців 2016 року в сумі 137220 грн., за 2016 рік у сумі 2183143 грн., за 1 кв. 2017 року у сумі 7953717 грн., за 1 півр. 2017 року у сумі 10048653 грн., за 9 міс. 2017 року у сумі 10048653 грн., за 2017 рік у сумі 13670987 грн., за 1 кв. 2018 року у сумі 12789803 грн., за 1 півр. 2018 року у сумі 13092353 грн., за 9 міс. 2018 року у сумі 13279053 грн., за 2018 рік у сумі 13279053 грн., за 1 кв. 2019 року у сумі 13338893 грн., за 1 півр. 2019 року у сумі 13338893 грн.;

- підпункту 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, а саме занижено суму податку з доходів нерезидентів джерелом походження з України на загальну суму 675200 грн., в т.ч. 9 місяців 2018 року на суму 675200 грн., за 2018 рік на суму 675200 грн.;

- статті 44.1, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, занижено податок на додану вартість па загальну суму 294311 грн., в т.ч. за вересень 2016 року у сумі 176038 грн, за жовтень 2016 року у сумі 118273 грн, також завищено суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок у банку (ряд. 20.2 Декларації ПДВ) на загальну суму 2426451 грн. в т.ч. за березень 2017 року у сумі 789150 грн., за квітень 2017 року у сумі 651976 грн., за жовтень 2017 року у сумі 395069 грн., за листопад 2017 року у сумі 471482 грн., за грудень 2017 року у сумі 90706 грн., за лютий 2018 року у сумі 22068 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з ПДВ) на загальну суму 230937 грн. в т.ч. за червень 2019 року в сумі 230937 грн.;

- підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162, підпунктів 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1, підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168, пункту 171.2 статті 171, підпункту "а" пункту 176.2 статті 176 розділу IV Податкового кодексу України, що привело до заниження нарахування податку на доходи фізичних осіб за період з 01.07.2016 по 30.06.2019 в сумі 270246,20 грн.;

- підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1., підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168, пункту 171.2 статті 171, підпункту "а" пункту 176.2 статті 176 розділу IV, підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.5, 1.6 пункту 16 підрозділу 10 XX Податкового кодексу України, що привело до заниження нарахування військового збору за період з 01.07.2016 по 30.06.2019 в сумі 22520,52 грн. (т. 1, а.с. 104-160).

Не погодившись з вказаними висновками акту перевірки ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" було подано заперечення на нього від 15.10.2019 вих. № 101, проте листом від 25.10.2019 за вих. № 1522/10/25-01-05-01-06 позивача повідомлено, що його аргументи не є достатньо обґрунтованими та не можуть бути враховані при винесенні податкових повідомлень-рішень (т. 1 , а.с. 68-81, 82-103а).

На підставі вказаних висновків акту перевірки від 26.09.2019 № 26/14/21403660 відповідачем були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 30.10.2019 № 0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 295884,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 73971,00 грн, всього у розмірі 369 855,00 грн;

- від 30.10.2019 № 0, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств за 1 півр. 2019 у розмірі 13 338 893,00 грн.;

- від 30.10.2019 № 0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 118 273,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 59 136,50 грн., всього у розмірі 177 409,50 грн.

- від 30.10.2019 № 0, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, у розмірі 2426451,00 грн. та збільшено суму грошового зобов`язання за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 606 612,75 грн.;

- від 30.10.2019 № 0, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 230937,00 грн.;

- від 30.10.2019 № 0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 675 200,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 168 800,00 грн., всього у розмірі 844 000,00 грн.;

- від 30.10.2019 № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов`язанням у розмірі 270246,20 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 67 561,55 грн, всього на суму 337 807,75 грн.;

- від 30.10.2019 № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 22 520,52 грн та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5 630,13 грн., всього на суму 28 150,65 грн. (т. 1, а.с. 55-67).

Вирішуючи даний спір, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 14.1.36 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, надання послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання, яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Частиною першою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (частина друга статті 9 вказаного Закону).

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до пунктів 4, 6, 7, 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999, прямі витрати - витрати, що можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об`єкта витрат економічно доцільним шляхом. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1. статті 44 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Згідно підпункту "а" пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

В силу пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

З наведених законодавчих положень випливає, що формування платником податку об`єкту оподаткування здійснюється шляхом врахування витрат підприємства за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними документами, а також використання отриманих за договором товарів/послуг у власній господарській діяльності.

Згідно договору №135 від 29.09.2016 року між ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" (Замовник) та ТОВ "Пром Гарант Плюс" (Постачальник) укладено договір на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) за паливними картками.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ТОВ "Пром Гарант Плюс" зобов`язалося поставити ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" паливно-мастильні матеріали та паливні картки, на яких воно обліковується, а Замовник зобов`язався приймати та оплачувати надані постачальником паливні картки та ПММ.

Згідно пункту 2.2 договору № 135 від 29.09.2016 асортимент, кількість (обсяг), ціна за відповідну одиницю виміру ПММ і паливних карток, визначається у рахунках, які виставляються Постачальником та сплачуються Замовником згідно з цим Договором. Для кожної окремої видачі паливних карток в рамках договору Постачальник виставляє Замовнику окремий рахунок на підставі заяви, в якій зазначена кількість паливних карток та сума до оплати.

У відповідності до пункту 5.6. договору № 135 від 29.09.2016 розрахунки за кожну поставлену партію ПММ здійснюються у безготівковій формі. Умови оплати - передоплата в розмірі 100% за кожну партію ПММ та паливних карток згідно із рахунком, пред`явленим Постачальником (т. 1 а.с. 199-200).

На підтвердження факту придбання нафтопродуктів у ТОВ "Пром Гарант Плюс" позивачем надано суду копії рахунків-фактури, платіжних доручень, видаткових накладних, податкових накладних, копії карток для отримання палива, нотаріально посвідчені заяви водіїв для підтвердження факту використання паливних карток у господарській діяльності ТОВ "Пром Гарант Плюс", накладних на переміщення, подорожніх листів, актів списання товарів (т.1 а.с. 203-270, т. 2, а.с. 1-202).

Як встановив суд першої інстанції, в акті перевірки зауважень до наданих позивачем первинних документів відповідачем не вказано, однак зазначено про ненадання для перевірки документів, що підтверджують фактичне отримання палива від ТОВ "Пром Гарант Плюс", зокрема, чеків з АЗС та/або заправочних відомостей, авторизаційних відповідей, квитанцій терміналу, будь яких інших документів, що підтверджують отримання палива від зазначеного контрагента. На підставі чого зроблено висновок, що про безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з одержання (купівлі) ПММ в асортименті у ТОВ "Пром Гарант Плюс"

Відповідач посилається на пункт 10 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1442, факт купівлі пально-мастильних матеріалів має бути підтверджений розрахунковим документом за установленою формою (чеком), однак позивач наполягає на тому, що підтвердженням фактичного відпуску товарів покупцю є чек реєстратора розрахункових операцій або спеціальна відомість, в якій вказується ціна, кількість, асортимент та вартість одержаних покупцем товарів або накладна на одержання товарів.

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 № 281/171/578/155 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за № 805/15496, відпуск нафтопродуктів через АЗС може здійснюватися за готівку (пункт 10.3.1), за відомостями (за безготівковими розрахунками на підставі договорів між підприємством і споживачем) (пункт 10.3.2), за талонами (пункт 10.3.3), за платіжними картками (пункт 10.3.4).

Згідно пунктів 4.2.5.4-4.2.5.5 вищевказаної Інструкції для дистанційного керування паливороздавальними колонками і оливороздавальними колонками мають використовуватись технічні засоби, що належать до складу спеціалізованих електронних контрольно-касових апаратів, унесених до Державного реєстру електронних контрольно-касових апаратів і комп`ютерних систем України для сфери застосування на АЗС. Зазначені засоби мають відповідати технічним вимогам до спеціалізованих електронних контрольно-касових апаратів для сфери застосування на АЗС та забезпечувати реєстрацію грошових коштів і надання розрахункових документів у єдиному технологічному циклі з відпусканням нафтопродуктів. Місцеве керування паливороздавальними колонками і оливороздавальними колонками має передбачати можливість функціонування з РРО.

Порядок приймання та роздрібної торгівлі бензином, дизельним паливом, скрапленим вуглеводневим газом, гасом, маслами, мастилами (далі - нафтопродукти), розфасованими нафтопродуктами, визначають, а також регламентують вимоги стосовно дотримання прав споживачів щодо належної якості нафтопродуктів, безпеки для життя та здоров`я споживачів, навколишнього природного середовища і рівня торговельного обслуговування Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1442 (далі - Правила).

Пунктом 2 Правил встановлено, що роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу автозаправних станцій, що призначені для відпуску споживачам нафтопродуктів. Продаж нафтопродуктів (крім бензину, дизельного палива, скрапленого вуглеводневого газу) у дрібній розфасовці здійснюється також через спеціалізовані магазини, що продають товари господарського вжитку.

Згідно пункту 10 Правил розрахунки за продані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з нафтопродуктами споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару. У розрахунковому документі зазначається інформація про форму здійснення розрахунку. Розрахунки за продані нафтопродукти із застосуванням згідно з договорами талонів чи відомостей на відпуск нафтопродуктів здійснюються виключно через установи банків.

Відповідно до пункту 34 Правил заправка автомобілів та інших транспортних засобів населенню провадиться оператором АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки.

Таким чином, через мережу АЗС здійснюється саме роздрібний продаж нафтопродуктів, оскільки відпуск пального відбувається через паливо-, масло- та газороздавальні колонки кінцевому споживачу.

Порядок здійснення розрахункових операцій, зокрема у сфері торгівлі, визначений нормами Закону України "Про застосування розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (з наступними змінами і доповненнями), дія якого поширюється на суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 цього Закону суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

2) видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Для реєстрації розрахункових операцій на АЗС в Державному реєстрі реєстраторів розрахункових операцій зареєстровані спеціалізовані електронні контрольно-касові апарати, які забезпечують реєстрацію грошових коштів і надання розрахункових документів у єдиному технологічному циклі з відпусканням нафтопродуктів. Відпуск нафтопродуктів операторами АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки без проведення реєстрації операції з відпуску технічно виключається.

Щодо поняття некомерційного використання, то відповідно до норм податкового законодавства України слід розуміти, що таким використанням є таке, яке виключає його подальшу реалізацію кінцевим споживачам незалежно від форми розрахунків.

Оскільки через мережу АЗС здійснюється реалізація нафтопродуктів у роздріб кінцевому споживачу з метою некомерційного використання, то контролюючий орган у межах спірних правовідносин не мав обов`язку встановлення факту використання позивачем придбаних нафтопродуктів з тією чи іншою метою.

Таким чином, факт відпуску нафтопродуктів через АЗС має бути підтверджений відповідним розрахунковим документом, натомість такі документи позивачем не надано, представник позивача в суді зазначила, що чеки на пальне на підприємстві не зберезглися.

Правова позиція з цього питання була викладена Верховним Судом у подібних справах у постановах від 27.03.2018 у справі № 813/4238/15, від 17.04.2018 у справі № 820/9931/15, від 12.11.2019 у справі № 620/4196/18, від 03.04.2020 у справі № 803/3733/15.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги пояснення свідків стосовно того, що вони на АЗС розраховувалися картками за придбане пальне, з огляду на вищевикладені доводи.

Отже, рішення суду першої інстанції щодо податкового повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 про зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 266976,00 грн., податкового повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, щодо збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 19871,00 грн. та штрафним санкціям на суму 9935,50 грн., податкового повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 27340,00 грн. та штрафним санкціям на суму 6835,00 грн., податкового повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 щодо зменшення суми від`ємного значення з ПДВ на суму 2631,00 грн. є вірним, а вищезазначені ППР в частині правомірними.

Щодо господарських відносин з КП "Медея".

Відповідно до договору поставки від 17.03.2016 № 17/03 Постачальник: КП "Медея" в особі директора ОСОБА_1 і Покупець: ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" в особі директора ОСОБА_2 , уклали договір про наступне: Постачальник зобов`язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію (далі- товар), а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору. Вид, асортимент, ціна за одиницю товару, кількість, загальна вартість товару - зазначаються у накладній на кожну партію товару окремо (пункти 1.1, 1.2 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору поставка здійснюється зі складу Постачальника на умовах EXW згідно правил INKOTERMS в редакції 2010 (т. 3, а.с. 179).

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано копії: рахунків-фактур; платіжних доручень як доказів в зміні активів; видаткових накладних, за якими відбувалось отримання товару від КП "Медея"; податкових накладних, що були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних; товарно-транспортних накладних; подорожніх листів; посвідчень про якість та безпечність поставленого товару КП "Медея"; журналу контролю припасів і матеріалів ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" (т. 2, а.с. 203-269, т. 3, а.с. 181-270, т.4., а.с. 2-83, т.5, а.с. 101-217).

Всі первинні та інші документи оформлені з дотприманням вимог законодавства та свідчать про реальність господарської операції та про зміни майнового стану позивача у взаємовідносинах із КП "Медея".

Щодо виявлених порушень, які зазначені в акті перевірки.

Відповідно до акта перевірки в наданих в ході проведення перевірки ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" Технічних умов наведено перелік сировини, яка може використовуватись при виготовленні продукції, проте не зазначено яку кількість такої сировини необхідно для виготовлення готової продукції. При цьому, в технічних умовах зазначено тільки перелік складових продукції без визначення конкретної рецептури. Окрім цього податковий орган вказує, що неможливо підтвердити використання товарів, придбаних у КП "Медея" в господарській діяльності позивача, оскільки товар при списанні у виробництво обліковується в кількісному та вартісному вираженні - кілограм, гривень, а при оприбуткуванні готової продукції лише у вартісному вираженні - гривень (бухгалтерський запис Дт 26 "Готова продукція" Кт 23 "Виробництво"). Тому перевіркою встановлено факт неможливості підтвердження використання придбаних товарів (масло, сухе молоко) в господарській діяльності позивача.

Як убачається з акту податкової перевірки, для підтвердження факту використання масла та молока знежиреного сухого в складі продукції, що виготовляється, надавались копії Технічних умов (ТУ та ДСТУ для виготовлення певних видів продукції (СНМ №7, молочного жиру, масла фасованого, сиру плавленого, сухих вершків та сухого знежиреного молока № 3) (т. 5, а.с. 46-82).

Для можливості відслідковування факту використання вищезгаданих товарів на запит податкового органу надавались копії рапортів про переробку сировини на виготовлення продукції, що містять фактичні залишки масла та СЗМ у виробництві.

Крім того, на запит податкового органу позивачем надавалась інформація про залишки, прибуток та списання сировини в натуральних та вартісних одиницях у формі таблиць та копії затверджених норм витрат сировини на продукцію, що виготовляється.

Також для підтвердження використання зазначених сировинних складових підприємством надавалися рапорти про використання сировини та випуск готової продукції. Так як рапорти типової форми № 11-20 не передбачають запису вартісного вираження сировини, матеріалів та готової продукції, додатково створюється ряд документів в електронному вигляді для визначення вартісної складової продукції, що випускається. Такими документами є Вимога-накладна (на внутрішнє переміщення) та Звіт виробництва за зміну. Сукупність даних документів і є оборотами рахунку 231. На 231 рахунку шляхом проведення документів відбувається формування собівартості продукції. Типовою формою даного рахунку передбачено лише наявність номенклатури та розрізу статей затрат з чого ця номенклатура складається у вартісному виразі. Дані документи, як і весь принцип бухгалтерського обліку, базується на подвійному записі.

Як вбачається з копії картки рахунку 26 за липень 2016 року - серпень 2018 року в ній зазначено кількісний та вартісний вираз цієї продукції (т. 8, а.с. 217-235).

Таким чином, на основі наявності рапортів про переробку сировини та виготовлення готової продукції, вимог-накладних, картки рахунку 281 із зазначенням руху використаних матеріалів як в кількісному так і вартісному виразі можливо відслідкувати порядок переміщення та списання товару, придбаного в КП "Медея" ( т. 4 а.с. 104-270, т. 5, а.с. 1-42).

Доводи відповідача, що в договорі вказано місце складання договору м. Полтава, проте на перевірку не надано документів, які б підтверджували перебування директора ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" ОСОБА_2 у відрядженні у м. Полтава не може свідчити про нереальність поставки товарів від КП "Медея", оскільки договір міг бути підписаний стороною без особистої зустрічі, в разі передачі його іншій стороні поштою чи кур`єром.

Вказані дії не суперечать вимогам Господарського кодексу України щодо порядку укладення договорів.

При цьому, договір не є первинним документом бухгалтерського обліку та не є документом, що підтверджує виконання зобов`язання (тобто здійснення господарської операції), а тому відсутність у договорі реквізитів первинного документа, або деякі неточності у ньому не дають підстав вважати здійснену за ним господарську операцію нереальною.

Вказане підтверджуємся позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15.12.2015 у справі № 21-4266а15.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність документів про перебування директора ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" ОСОБА_2 у відрядженні у м. Полтава 17.03.2016 не може свідчити про відсутність реального характеру операцій з поставки КП "Медея" масла за договором № 17/03, оскільки такі господарські операції пов`язані не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Також в акті перевірки податкоий орган зазначив, що оформлені КП "Медея" видаткові накладні не містять посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також прізвища осіб відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення зі сторони покупця.

Відповідно до абзацу 9 частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Отже, відсутність у видаткових накладних посад підписантів не є доказом відсутності здійснення господарської операції, яка полягає у вчиненні взаємних дій сторонами - контрагентами на користь одна одної, що є визначальною ознакою при дослідженні реальності та встановленні факту здійснення господарської операції, а відтиск печатки підприємства, наявний на паперових документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 480/4346/18.

Окрім того, наявність або відсутність окремих документів, таких як товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, а так само помилки у їх оформленні не є безумовною підставою для висновків про відсутність господарської операції. Водночас, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи за своєю формою та змістом не суперечать вимогам податкового законодавства та мають необхідні обов`язкові реквізити, визначені законом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.01.2019 у справі № 815/4561/16, постанові від 05.02.2019 у справі № 2а-0870/7162/11, постанові від 29.03.2019 у справі № 808/3412/16, постанові від 11.04.2019 у справі №П/811/1761/16.

При цьому Верховний Суд виходить із того, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Щодо недоліків при заповненні товарно-транспортних накладних.

Відповідно до пункту 3.1 Договору поставки № 17/03 від 17.03.2016, укладеного між КП "Медея" та ТОВ "Лосинівський маслосирзавод", поставка товару здійснюється зі складу Постачальника на умовах EXW згідно правил INKOTERMS в редакції 2010 року.

У відповідності до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (ІНКОТЕРМС) 2010 року базис поставки EXW відповідає терміну "франко- завод". Він означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.), без здійсненнямитного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб.

Продавець зобов`язаний надати товар із комерційним рахунком-фактурою або еквівалентним йому електронним повідомленням, у відповідності з умовами договору купівлі-продажу, а також будь-які інші докази відповідності, які можуть вимагатися за договором. При цьому у продавця немає зобов`язань за договорами перевезення та транспортними документами.

Покупець зобов`язаний нести всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту, коли він є поставленим, тобто з моменту, коли постачальник надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства.

Таким чином, цей термін покладає мінімальні обов`язки на продавця, а покупець несе всі витрати і ризики у зв`язку з перевезенням товару з площ продавця до місця призначення.

Отже, поставка відбулася і право власності позивача на поставлену КП "Медея" продукцію виникло у позивача в момент відвантаження товару на складі КП "Медея".

Відповідно, операції з перевезення вже поставленого товару не є складовою частиною операцій за Договором поставки № 17/03 від 17.03.2016. Відтак, складені для перевезення товару товарно-транспортні накладні не можуть впливати на операції з поставки товару, так само як і свідчити про її недійсність чи нереальність. Отже, оформлення товарно-транспортних накладних неналежним чином та навіть їх відсутність не може бути підтвердженням відсутності фактичного отримання товару від КП "Медея" з підстав, зазначених вище.

У постанові від 21.08.2018 по справі № 804/2952/14 Верховний Суд дійшов висновку, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є первинним документом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг. Відсутність товарно-транспортної накладної або оформлення її з певними дефектами сама по собі не свідчить про нереальність господарської операції з придбання товару в цілому.

Відтак, ймовірні дефекти товарно-транспортних накладних могли бути підставою для висновку контролюючого органу про нереальність операцій саме з перевезення товару, які відбувались за окремими цивільно-правовими договорами, а не операцій з поставки товару за договором № 17/03 від 17.03.2016

У постанові від 12.06.2018 по справі № 2а-1484/12/1370 Верховний Суд зазначив, що податкова інформація, яка міститься в акті перевірки відносно наданих у ході проведення досудового розслідування пояснень, не може виступати у якості доказу чи критерію оцінки реальності господарських операцій, оскільки вона не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Тому посилання відповідача в акті перевірки та відповіді на заперечення на службову записку від 02.09.2019 № 2657/25-01-21-05, отриману від оперативного управління Головного Управління ДФС у Чернігівській області щодо допиту ФОП ОСОБА_3 , з вищевикладених обґрунтувань не є доказом чи критерієм оцінки реальності господарських операцій ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" з КП "Медея", а отже суд вірно не взяв їх доуваги.

Посилання відповідача на те, що перевірник, ФОП ОСОБА_4 не мав найманих працівників, бо звіти за формою 1 ДФ до податкових органів не подавав, а згідно з поданими ТОВ "Інвестгрупп" звітами за формою 1 ДФ серед його працівників відсутній вказаний у ТТН водій, є безпідставними, оскільки залучення водіїв можливе за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), тому не свідчить про неможливість здійснення ними перевезення.

Окрім того, факт перевезення ТОВ "Інвестгрупп" частини товару, поставленого за Договором поставки № 17/03 від 17.03.2016, підтверджується його довідкою за вих. № 125 від 11.11.2019 (т. 5, а.с. 260).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 у справі № 814/937/15, відповідно до якої відсутність, на думку контролюючого органу, у контрагента матеріальних та трудових ресурсів - не виключає можливості реального виконання ним господарських операцій та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), а основні та транспортні засоби можуть перебувати у контрагента на праві оренди або лізингу.

Відсутність достатньої кількості трудових ресурсів у контрагента не свідчить про нереальність господарської операції за умови підтвердження її належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 802/1155/17.

Щодо позиції податкового органу про те, що громадянин ОСОБА_5 згідно з поданими звітами 1 ДФ не працював на ТОВ "Мілком-Україна" протягом перевіряємого періоду, а отже не міг здійснювати перевезення вантажів, колегія судіві звертає увагу на наступне.

13.06.2015 між ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" (Орендар) та ТОВ "Мілком-Україна" (Орендодавець) укладено договір № 1 здачі в операційну оренду основних засобів, серед яких, зокрема, автомобіль "ТАТА" (державний номер НОМЕР_1 ) (т. 4, а.с. 85-103).

Відповідно до копії звітів форми № 1ДФ, що подавалися контролюючому органу, водій автотранспортних засобів ОСОБА_5 під час транспортування товару перебував у трудових відносинах з ТОВ "Лосинівський маслосирзавод"", у зв`язку з чим і здійснював перевезення вантажів від КП "Медея".

Отже, товарно-транспортна накладна виписувалася згідно з технічним паспортом на автомобіль "ТАТА" (державний номер НОМЕР_1 ), відповідно до якого власником транспортного засобу є ТОВ "Мілком-Україна" (т.5, а.с. 84).

Крім того, факт перевезення вантажів від КП "Медея" підтверджується також подорожніми листами, що виписувалися ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" на водіїв автотранспортних засобів, в тому числі і на водія ОСОБА_5 (т.5, а.с. 101-123).

Отже, на підтвердження фактичного здійснення операцій з поставки товарів позивач надав відповідні, належним чином оформлені первинні документи, зокрема і ті, які посвідчують мету, об`єктивну необхідність, економічну доцільність отримання відповідних товарів, а також можливість проведення таких операцій контрагентами з урахуванням необхідного часу, місця, матеріальних ресурсів, необхідних для поставки таких товарів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 295 884,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 73 971,00 грн., всього у розмірі 369 855,00 грн., податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств за 1 півріччя 2019 року у розмірі 12 865 474,00 грн., податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 98 402,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 49 201,00 грн., всього у розмірі 147 603,00 грн., податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, у розмірі 2 399 111,00 грн. та збільшено суму грошового зобов`язання за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 599 777,75 грн., податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 228 306,00 грн. - є протиправними та підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств у розмірі 206 443,00 грн. у зв`язку з не відображенням у складі доходів кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності та збільшення витрат на суму ПДВ, що донараховане попередньою перевіркою, не оскаржується позивачем, а тому не є предметом розгляду даної справи, у зв`язку з чим визнанню протиправним та скасуванню в зазначеній частині не підлягає.

В ході проведення перевірки встановлено, що між підприємством RAINIK OU (Естонія) (Кредитор) та ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" (Україна) було укладено кредитний договір від 05.05.2011 № 0505, відповідно до умов якого "RAINIK OU (Естонія) надало ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" кредит в розмірі 1000000 доларів США (т. 5, а.с. 221).

Також 13.09.2018 між вказаним сторонами було укладено договір відступлення права вимоги відповідно до якого Пайове товариство RAINIK OU, юридична особа за законодавством Естонської Республіки, код по реєстру 11361876 в особі ОСОБА_6 (довіреність від 08.08.2018р. №2836) (далі - Первісний кредитор) та ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" в особі т.в.о. директора ОСОБА_13 (Далі-Новий кредитор): в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний кредитор відступає, а Повий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному Кредиторові за кредитним договором №0505 від 05.05.201 та всіма додатковими угодами до цього договору (далі "Основний договір"), укладеним між ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" як кредитоотримувачем та Пайовим товариством "RAINIK OU" як кредитором (пункт 1.1. Договору) (т. 5, а.с. 232-235)

Відповідно до умов вказаного договору до Нового кредитора переходить право вимагати (замість Первісного кредитора) від боржника реального та належного виконання наступних обов`язків за Основним договором: повернення кредиту в розмірі 900000,00 доларів США та стати нарахованих процентів за вказаним вкладом в розмірі 160 612,08 доларів США, що становить 29 724 815,97 гри. (пункт 1.2 Договору).

Також до Нового Кредитора переходять права Первісного Кредитора за основним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Новий кредитор приймає на себе право вимоги за основним договором на власний ризик (пункт 1.3 Договору).

Цей договір укладається на виконання рішення Правління Пайового товариства "RAINIK OU" від 08.08.2018, а також рішення Загальних зборів Учасників ТОВ "Лосинівський маслосирзавод", оформленого протоколом №1 від 13.09.2018р., відповідно до яких Пайове товариство "RAINIK OU" вносить до статутного капіталу ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" додатковий вклад у не грошовій формі у вигляді права вимоги за Основним договором (пункт 3.2 Договору).

На виконання умов Договору було виписано акт приймання передачі майнового права (права вимоги) до статутного капіталу ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" від 13.09.2018 відповідно до якого: на виконання рішення Правління Пайового товариства "RAINIK OU" від 08.08.2018, а також рішення Загальних зборів Учасників ТОВ "Лосинівський маслосирзавод", оформленого протоколом № 1 від 13.09.2018, Пайове товариство "RAINIK OU" передало, а ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" прийняло додатковий вклад до статутного капіталу ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" у не грошовій формі у вигляді права вимоги за кредитним договором від 05.05.2011 № 0505, укладеного між ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" (Кредитоотримувач) та Пайовим товариством "RAINIK OU" (Кредитор) (т. 5, а.с. 238).

Право вимоги, що вноситься до статутного капіталу ТОВ "Лосинівський маслосирзавод", складається із права вимагати від вказаного Товариства реального та належного виконання наступних обов`язків за кредитним договором №0505 від 05.05.2011: повернення кредиту в розмірі 900000,00 доларів США та сплати нарахованих процентів за вказаним вкладом у розмірі 160 612,08 доларів США, всього в розмірі 1060612,08 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату підписання цього Акту складає 29724815,97 грн.

Згідно із рішенням Загальних зборів Учасників ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" оформленого протоколом № 1 від 13.09.2018, грошова оцінка вказаного в попередньому пункті додаткового вкладу, внесеного Пайовим товариством "RAINIK OU" до статутного капіталу ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" у не грошовій формі, за одностайним рішенням всіх Учасників Товариства визначена у розмірі 29 724 815,97 грн. (т. 5, а.с. 228-229).

Також в ході проведення перевірки встановлено, що Пайове товариство "RAINIK OU" (Естонська Республіка) 13.09.2018 здійснено внесок до статутного фонду ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" у сумі 29 724 815,97 грн., який затверджено протоколом № 2 загальних зборів Учасників ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" від 31.10.2018 (т. 5, а.с. 230-231).

Відносини за договором позики та порядок формування статутного капіталу товариства регулюється нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Пунктом 2 статті 115 Цивільного кодексу України визначено, що вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначає Закон України від 06.02.2018 № 2275-VIII "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон № 2275).

Частиною першою статті 13 Закону № 2275 передбачено, що вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні, папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 16 Закону № 2275 встановлено, зокрема, що збільшення статутного капіталу товариства допускається лише після внесення всіма учасниками товариства своїх вкладів у повному обсязі.

Збільшення статутного капіталу товариства, яке володіє часткою у власному статутному капіталі, не допускається.

Позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики (підпункт 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом 14.1.206 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень Кодексу.

Положеннями Податкового кодексу України не передбачено коригування фінансового результату до оподаткування на різниці з операцій із додаткового внесення майнових прав нерезидентом-позикодавцем до статутного капіталу резидента-позичальника та внаслідок цього припинення кредиторської заборгованості.

Отже, такі операції відображаються згідно з правилами бухгалтерського обліку при визначенні фінансового результату до оподаткування.

Регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку, затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку в державному секторі, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності (пункт 2 статті 6 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV).

Оподаткування процентів за борговими зобов`язаннями передбачено статтею 140 Податкового кодексу України.

Так, згідно пункту 140.2 статті 140 Податкового кодексу України для платника податку, у якого сума боргових зобов`язань, визначених в пункті 140.1 статті 140 Податкового кодексу України, що виникли за операціями з пов`язаними особами - нерезидентами, перевищує суму власного капіталу більш ніж в 3,5 рази (для фінансових установ та компаній, що займаються виключно лізинговою діяльністю, більш ніж в 10 разів), фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму перевищення нарахованих у бухгалтерському обліку процентів за кредитами, позиками та іншими борговими зобов`язаннями, що виникли за операціями з пов`язаними особами - нерезидентами, над 50 відсотками суми фінансового результату до оподаткування, фінансових витрат та суми амортизаційних відрахувань за даними фінансової звітності звітного податкового періоду, в якому здійснюється нарахування таких процентів.

Сума боргових зобов`язань, що виникли за операціями з пов`язаними особами - нерезидентами, та власного капіталу для цілей цього пункту визначається як середнє арифметичне значень боргових зобов`язань, що виникли за операціями з пов`язаними особами - нерезидентами, та власного капіталу на початок та кінець звітного податкового періоду з урахуванням процентів, зазначених у пункту 140.3 статті 140 Податкового кодексу України.

Щодо оподаткування доходів нерезидента, то згідно з підпунктом 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними пунктом 141.4 статті 141 Податкового кодексу України. Для цілей цього пункту такими доходами є, зокрема, проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов`язаннями, випущеними (виданими) резидентом.

Резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його доходження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 пункті 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3 - 141.4.6 та 141.11 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України), їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності (підпункт 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України).

Пунктом 3 статті 203 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

У разі якщо проценти зараховуються у рахунок збільшення статутного капіталу, то доходи нерезидента із джерелом їх походження з України у вигляді процентів підлягають оподаткуванню відповідно до положень пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, незалежно від способу виплати такого доходу.

При цьому податок з доходів нерезидентів у вигляді процентів сплачується під час зарахування зустрічної однорідної вимоги.

Згідно з нормами чинного законодавства платники податку зобов`язані самостійно декларувати свої податкові зобов`язання та визначати сутність і відповідність здійснюваних ними операцій тим, які визначені Податковим кодексом України.

Резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності (підпункт 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України).

Пунктом 3 статті 203 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

У разі, якщо проценти зараховуються у рахунок збільшення статутного капіталу, то доходи нерезидента із джерелом їх походження з України у вигляді процентів підлягають оподаткуванню відповідно до положень пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, незалежно від способу виплати такого доходу, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

При цьому податок з доходів нерезидентів у вигляді процентів сплачується під час зарахування зустрічної однорідної вимоги.

Таким чином, суд вірно встановив, що проценти в сумі 4501329,58 грн., які були зараховані у рахунок збільшення статутного капіталу ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" підлягають оподаткуванню відповідно до положень пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, незалежно від способу виплати такого доходу.

Отже, ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" було порушено підпункт 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, а саме: занижено суму податку з доходів нерезидентів джерелом походження з України на загальну суму 675200 грн. в т.ч. за 9 місяців 2018 року на суму 675200 грн., за 2018 року на суму 675200 грн., а тому податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 0 винесено відповідачем правомірно.

Щодо підстав винесення податкових повідомлень-рішень від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за податковим зобов`язанням у розмірі 270 246,20 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 67 561,55 грн., всього на суму 337 807,75 грн. та від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 22 520,52 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5 630,13 грн., всього на суму 28 150,65 грн., колегія судідв виходить з наступного.

В ході проведення перевірки контролюючий орган дійшов висновку, що з доходу, нарахованого та виплаченого фізичним особам за здану продукцію (молоко), юридичною особою - податковим агентом ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" не було утримано та перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 270246,20 грн. та військовий збір в сумі 22520,52 грн.

Висновок відповідача ґрунтується на тому, що відповідно до договорів доручення № 0807/16 від 08.07.2016 з повіреним ФОП ОСОБА_7 , № 0104/16 від 01.04.2016 з повіреним ФОП ОСОБА_8 , № 2903/16 від 29.03.2016 з повіреним ФОП ОСОБА_9 , № 2903/16-3 від 29.03.2016 з повіреним ФОП ОСОБА_10 , № 2903/16-1 від 29.03.2016 з повіреним ФОП ОСОБА_11 , № 0804/16 від 08.04.2016 з повіреним ФОП ОСОБА_12 та складених повіреними особами приймально-розрахункових відомостей, не дають можливості визначити місця проведення закупівлі сировини (місця розташування приймальних пунктів) і відповідно не має жодної можливості встановити чи виступають вказані у приймально-розрахункових відомостях фізичні особи безпосередньо власниками сільськогосподарської продукції тваринництва .

Так у період з липня по жовтень 2016 року підприємство закупало сільськогосподарську продукцію (молоко) у фізичних осіб. Придбання молока у населення здійснювалось фізичними особами-підприємцями, з якими ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" уклало договори цивільно-правового характеру - договори доручення (т. 5, а. с. 261-270,т. 6, а.с. 1-67).

Зі змісту наданих договорів доручення вбачається, що Довіритель доручає, а Повірений зобов`язується на користь Довірителя виконати роботи (надати послуги): закупівля молока коров`ячого (надалі - "Товар") в особистих господарствах громадян чи сільськогосподарських підприємств (далі - "товаровиробники", "здавальники", "молокоздавачі") та передати його у власність Довірителя, а Довіритель зобов`язується прийняти молоко, сплатити його вартість, та сплатити Повіреному винагороду за належне виконання доручення.

Одними з основних обов`язків Повірених за договором були: закупівля молока у населення, здача закупленого молока на підприємство на підставі належним чином оформлених приймально-розрахункових відомостей, своєчасне проведення розрахунку з населенням за здане молоко.

Повірені особи отримували від ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" готівкові кошти під звіт для розрахунків з фізичними особами за продане молоко, що підтверджується видатковими касовими ордерами на видачу коштів під звіт на закупівлю продукції тваринництва (молока) й звітами про використання коштів підзвітними особами за період з 01.07.2016 по 31.10.2017. Також підприємством, на підтвердження факту закупівлі молока у населення й розрахунку з фізичними особами надано до суду приймально-розрахункові відомості про виплату грошей за закуплену молочну сировину від фізичних у відповідні періоди (т. 6, а.с. 68-271, т.7, а.с. 1-95).

Відповідно до п.163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (підпункт 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Приписами підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 165.1.24 пункту 165.1. статті 165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи, отримані від продажу власної сільськогосподарської продукції, що вирощена, відгодована, виловлена, зібрана, виготовлена, вироблена, оброблена та/або перероблена безпосередньо фізичною особою.

При продажу власної продукції тваринництва груп 1 - 5, 15, 16 та 41 УКТ ЗЕД, отримані від такого продажу доходи не є оподатковуваним доходом, якщо їх сума сукупно за рік не перевищує 100 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Такі фізичні особи здійснюють продаж зазначеної продукції без отримання довідки про наявність земельних ділянок.

До групи 4 УКТ ЗЕД віднесено, зокрема, молоко та молочні продукти.

Аналіз наведених правових положень податкового законодавства свідчить, що обов`язковою умовою нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб податковим агентом є покладений на фізичну особу обов`язку сплати цього податку. Якщо ж фізична особа звільнена від сплати податку, то відповідно податковий агент не повинен нараховувати та сплачувати податок.

Згідно положень підпунктів 168.1.1 та 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Доказів того, чи перевищував дохід фізичних осіб сукупно за рік 100 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року податковий орган не надав.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що контролюючий орган протиправно нарахував ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" грошові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 270 246,20 грн. та штрафні (фінансовими) санкції у розмірі 67 561,55 грн., всього на суму 337 807,75 грн., а тому податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 6 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо сплати військового збору.

Відповідно до пункту 16-1 Прикінцевих та перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Податкового кодексу України, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, сплата військового збору повністю залежить від сплати податку на доходи фізичних осіб, нараховується одночасно та за тими самими правилами.

Судом першої інстанції встановлено безпідставне нарахування ТОВ "Лосинівський маслосирзавод" податку на доходи фізичних осіб, як податковому агенту, у зв`язку з чим військовий збір також нарахований незаконно, оскільки не сплачується з доходів, які звільнені від оподаткування податком на доходи фізичних осіб внаслідок виплати коштів фізичним особам за придбане молоко.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 30.10.2019 № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 22 520,52 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 5 630,13 грн., всього на суму 28 150,65 грн., є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційних скарг позивача та відповідача в частині незаконності рішення суду щодо часткового задоволення позовних вимог є безпідставними, не спростовують доводи суду першої інстанції, а тому не приймаються колегією суддів.

Щодо доводів апеляційних скарги сторін на додаткове рішення суду від 21 грудня 2020 року про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи позивач подав до суду докази про понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 89400 грн.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 89400,00 грн. позивачем надано до суду: копію договору про надання професійної правничої допомоги № 227/2019 від 10.10.2019; акт приймання наданих послуг відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги № 227/2019 від 10.10.2019 з детальним описом наданих послуг від 07.12.2020; рахунки № 277/2019 від 18.12.2019, № 282/2020 від 20.01.2020, № 303/2020 від 06.03.2020, № 382/2020 від 29.10.2020, № 392/2020 від 01.12.2020; платіжні доручення № 1316 від 19.12.2019, № 1600 від 04.02.2020, № 1625 від 13.02.2020, № 1822 від 25.03.2020, № 1831 від 30.03.2020, № 2830 від 02.11.2020, № 2981 від 02.12.2020, з відміткою банківської установи про проведення оплати.

Відповідач заперечував проти витрат на правничу допомогу, вважаючи, що розмір витрат є завищеним та таким, що не відповідає складності справи, не обґрунтований та становить надмірний тягар для відповідача.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що розмір витрат 89400 грн є завищеним, так як спір не потребував значних витрат часу, який заявлено позивачем, не вимагав значного обсягу юридичної та технічної допомоги адвоката, зокрема в частині ознайомлення з документами, підготовки та подання до суду позовної заяви та додатків до неї, ознайомлення з відзивом, підготовки та подання відповідачі на нього, підготовки та подання заяви про виклик свідків, підготовки та подання додаткових пояснень та заперечень.

Із клопотання про долучення до справи документів, поданого представником позивача, убачається, що судові витрат складаються з судового збору 19 210 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 89400 грн.

Зокрема, представником позивача надано у даному клопотанні розрахунок вартості послуг, а саме:

- ознайомлення з документами, підготовка та подання до Чернігівського окружного адміністративного суду позовної заяви та додатків до неї 35 000 грн, ставка за годину 2500 грн, облік часу 14 годин;

- однайомлення з відзивом Головного управління ДПС у Чернігівській області та формування правової позиції щодо відповіді на відзив - 1250 грн, ставка 2500, облік часу 0,5 год;

- підготовка та подання відповіді на відзив - 11250 грн, ставка 2500, облік часу - 4,5 год;

- підготовка до судового засідання - 500 грн, ставка 2500, облік часу - 0,2 год;

- представництво інтересів в судовому засіданні 17.12.2019 1 250 грн, ставка 2500, облік часу 0,5;

-підготовка та подання заяви про виклик свідків від 20.01.2020 року 1 250 грн, ставка 2500, облік часу 0,5 год;

- підготовка до судового засідання 29.01.2020, - 500 грн, ставка 2500, облік часу 0,2 год;

- представництво інтересів замовника 29.01.2020 в судовому засіданні 1000 грн, ставка 2500 , облік часу 0,4 год;

- ознайомлення з клопотанням про долучення документів до справи - 1500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 0,6 год;

- підготовка та подання додаткових пояснень та заперечень від 04.02.2020 - 8 250 грн, ставка 2500 грн, облік часу 3,3 год;

- підготовка до судового засідання 10.02.2020 - 500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 0,2 год;

- представницво інтересів замовника 10.02.2020 в судовому засіданні - 1000 грн, ставка 2500 грн, облік часу 0,4 год;

- підготовка до судового засіданні 05.03.2020 - 500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 0,2 год;

- представництво інтересів замовника в судовому засіданні 05.03.2020 року - 2500 грн, ставка 2500, облік часу 1 год;

- підготовка до судового засідання 17.08.2020 - 500 грн, ставка 2500 , облік часу 0,2 год;

- представництво інтересів замовника в судовому засіданні 17.08.2020 - 1750 грн, ставка 2500, облік часу 0,7 год;

- підготовка до судового засідання 12.11.2020, - 500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 0,2 год;

- представництво інтересів замовника 12.11.2020 в судовому засіданні , 2500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 1 год;

- підготовка до судового засідання 07.12.2020, - 500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 0,2 год;

- представництво інтересів замовника 07.12.2020 в судовому засіданні - 2500 грн, ставка 2500 грн, облік часу 1 год;

- ПДВ 20% - 14 900 грн. Всього 89 400 грн.

До клопотання представником долучено акт приймання наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги від 07 грудня 2020 року за підписом керівника ТОВ «Лосинівський маслосирзавод» та адвокатської фірми «Єфімов та партнери».

Відповідно до даного акту, вартість послуг виконавця становить 74 500 грн та 14900 грн ПДВ.

Окрім того, до клопотання долучено рахунок №277/2-19 згідно з договором від 10 жовтня 2019 року на суму 15000 грн, ПДВ 3 000 грн, всього 18000 грн; рахунок №282/2020 від 20 жовтня 2020 року на суму 18000 грн із яких 15000 грн та 3000 грн ПДВ; рахунок №303/2020 від 06.03.2020 року на суму 34 200 грн та 5700 грн ПДВ; рахунок №382/2020 від 29 жовтня 2020 на суму 9600 грн, ПДВ 1600 грн; рахунок 392/2020 від 01.12.2020 на суму 9600 грн, ПДВ 1600 грн.

Також представником позивача до клопотання надано платіжні доручення про сплату вищевказаних коштів.

Згідно договору про надання професійної правничої допомоги №227/2019 від 10 жовтня 2019 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Адвокатська фірма «Єфімов та партнери» та ТОВ «Лосинівський маслосирзавод» Замовник замовляє, а Виконавець приймає на себе зобов`язання якісного і своєчасного надання Замовнику послуг, а Замовник зобов`язується приймати та своєчасно оплачувати належним чином надані послуги.

Відповідно до п.3. договору, сторони досягли згоди, що оплата послуг у зв`язку з виконанням предмету цього Договору, на день підписання договору встановлюється в залежності від посади співробітника Виконавця, який безпосередньо виконує конкретне замовлення і складає, без ПДВ, адвокат: 2500 грн.

Пунктом 3.3 договору визначено складові оплачуваного часу, які чітко зазначено представником позивача в акті приймання-передачі та у поданому клопотанні.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Відповідач подав до суду першої інстанції заперечення на заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Однак, суд першої інстанції письмові заперечення Відповідача не дослідив на предмет обґрунтованості доводів щодо неспівмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та не надав оцінки арґументам Відповідача. Суд апеляційної інстанції цієї помилки не виправив і також не звернув уваги та не врахував доводів Відповідача у письмових запереченнях.

В той же час, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що представником позивача надано до суду всі необхідні документи, які свідчать про витрати на професійну правничу допомогу, а обчислення розміру витрат проведено відповідно до умов договору про надання правничої допомоги.

Водночас, колегія суддів вважає, що ПДВ, який позивач визначив для стягнення разом з судовими витратами є не відноситься до судових витрат та не є гонораром адвоката у розумінні вимог чинного законодавства, а тому сума ПДВ - 14 900 грн, вказана позивачем у клопотанні, не може бути стягнута на користь позивача.

Таким чином, розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідно до клопотання та акта приймання-передачі становить 74 500 грн.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У запереченнях на заявлену суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, подану представником ГУ ДПС у Чернігівській області від 16.04.2021 року, податковий орган зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу в клопотані не є розумними, не відповідають складності справи, належним чином не обґрунтовані та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні клопотання.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково клопотання про стягнення судових витрат, фактично не надав належної оцінки чому саме вважає за необхідне стягнути суму витрат 29 000 грн.

З огляду на встановлені у справі обставини та доводи сторін щодо питання стягнення судових витрат, колегія суддів зважає наступне.

Як вже зазначено вище колегією суддів, розмір гонорару адвоката згідно умов договору про надання професійної правничої допомоги становить 2500 грн за 1 годину.

Здійснюючи розрахунок гонорару, представник позивача виходив саме з даної суми гонорару за конкретний відпрацьований час роботи, пов`язаний з наданням правничої допомоги.

Колегія суддів враховує, що спір, що виник між сторонами, стосується питання визнання протиправними та скасування 8 податкових повідомлень-рішень, а отже, для надання правничої допомоги адвокатом потребувався значний обсяг часу, у т.ч. і щодо складання адміністративного позову, підготовки необхідних документів, ознайомлення з документами та їх вивчення, підготовки до кожного із семи судових засідань, які відбулися в суді першої інстанції.

Всього справа складається із 10 томів, що свідчить про значний об`єм наданних до суду доказів позивачем.

Вирішуючи питання розміру судових витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує також заперечення відповідача стосовно стягнення таких витрат, оскільки, на думку останнього, такі витрати державний орган не повинен відшкодовувати.

Окрім того, відповідачем в запереченнях (а.с.163, т.9) послався на необхідність застосування співмірності послуг складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та значенню справи.

Таким чином, з огляду на вищевикладені доводи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип пропорційності та співмірності щодо заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь ТОВ «Лосинівський маслосирзавод» витрати на професійну правничу допомогу в розмірів 50 000 грн.

При цьому колегія суддів звертає на п. 3.1 договору, відповідно до якого мінімальною одиницею послуг є 6 хвилин , що становить 1/10 години.

Із протоколу судового засідання від 17.08.2020 року убачається, що судове засідання проводилось з 14.11.38 по 14.14.57, 3, тобто менше 1/10 години як те визначено умовами договору.

Судове засідання 10.02.2020 року відбулося з 14.03.20 по 14.09.20, тобто 6 хвилин, тоді як в акті зазначено 0,4 год, а відповідно до умов договору мінімальна одиниця надання послуг 1/10, тобто 6 хв.

Доводи податкового органу про те, що з державного органу не передбачено стягнення витрат на професійну правничу допомогу є безпідставними, оскільки не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Щодо судового збору у розмірі 19 210 грн, колегія суддів вважає за необхідне стягнути зазначений розмір сплаченого судового збору на користь позивача, виходячи з вимог ст. 139 КАС України, а також, враховуючи, що даний розмір відповідно до Закону України «Про судовий збір» є максимальним незалежно від суми позову. Окрім того, дана сума судового збору є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення судового збору за подачу до суду апеляційної скарги товариством на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у його стягненні, оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено.

За подачу до суду апеляційної скарги на додаткове рішення судовий збір не справляється.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону (ч.2 ст.317 КАСУ).

Отже, оскільки судом першої інстанції в частині розподілу судових витрат ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, вважати законним таке судове рішення в цій не має правових підстав, а тому рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь ТОВ «Лосинівський маслосирзавод» витрати на професійну правничу допомогу в розмірів 50 000 грн (п`ятдесят тисяч грн) та судовий збір у розмірі 19 210 грн.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лосинівський маслосирзавод» та Головного управлінян ДПС у Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області (вул. Реміснича, буд. 11, м. Чернігів, ) на користь ТОВ «Лосинівський маслосирзавод» (вул. Київська, буд.9, смт. Лосинівка, Ніжинський район, Чернігівська область 26663, ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірів 50 000 грн (п`ятдесят тисяч грн) та судовий збір у розмірі 19 210 грн.

У задоволенні решти вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Постанову виготовлено: 21 квітня 2021 року.