Справа № 640/942/21
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року м. Київ № 640/942/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вєкуа Н.Г., суддів Васильченко І.П., Мазур А.С., при секретарі судового засідання Васильєвої Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національного банку України

про визнання протиправною бездіяльності, -

за участю представників сторін:

від позивача - Бебель Олексія Олександровича

від відповідача - Гончара Віталія Михайловича, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ), в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невнесення змін до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 22.12.2018 №149, що унеможливлює виконання вимог Конституції України та Закону України "Про забезпечення функціонування української мови, як державної" та зобов`язати його вчинити дію - внести зміни до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 22.12.2018 №149, включивши до переліку загальних вимог до професійної придатності керівника державного банку обов`язок володіти державною українською мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що через протиправну бездіяльність Національного банку України, в т.ч. і через невнесення змін до Положення про ліцензування банків, затвердженого Постановлю правління Національного банку України від 22.12.2018 № 149, були порушені конституційні права позивача на використання української мови, роботи, захист від дискримінації за мовною та іншими ознаками.

Ухвалою суду від 19 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач, не погоджуючись із вимогами позивача, надав відзив на позову заяву, в якому вказав, що Національний банк України не відноситься до уповноважених державою органів, що можуть оцінювати рівень володіння державною мовою особами - громадянами України, у тому числі у випадку, якщо вони претендують на посади керівників державного банку, а також не був зобов`язаний, відповідно до кінцевих та перехідних положень закону «Про забезпечення функціонування української мови як державної» вносити зміни до будь-яких своїх нормативно-правових актів щодо визначення додаткових вимог до професійної придатності керівників державного банку.

В судовому засіданні 31.03.2021 року проголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

10.03.2020 року позивачем було подано пакет документів для участі у конкурсі на посаду голови правління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України.

03.04.2020 року на електронну адресу позивача від компанії з добору персоналу ТОВ «Педерсен енд партнерс» надійшло повідомлення про відмову у відборі та допуску його кандидатури до другого етапу конкурсу на заміщення вакантної посади голови правління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

Як зазначає позивач, оголошення про проведення конкурсу на посаду голови правління АТ «Державний ощадний банк України» від 05.03.2020 та від 08.05.2020 вимагали, об документи для участі в конкурсному відборі направлялись українською мовою та/або англійською мовою. Водночас, до вимог особи, яка має право претендувати на посаду голови правління державного банку, не було вказано вимог щодо вільного володіння державною мовою.

Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про бездіяльність відповідача щодо невнесення змін до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 22.12.2018 №149, в зв`язку із чим останній звернувся до окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, , доваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 7 Закону про Національний банк до функцій Національного банку відноситься здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Згідно зі статтею 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк в установленому ним порядку погоджує на посади керівників банку (кандидатів на посади керівників банку).

Законом про банки визначено, зокрема, що до керівників банку відносяться голова, ного заступники та члени наглядової ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер банку та його заступники (стаття 42 Закону про банки).

Стаття 42 Закону про банки, також, передбачає, що керівники банку повинні відповідати кваліфікаційним вимогам щодо ділової репутації та професійної придатності.

Згідно з статтею 42 Закону про банки, професійна придатність керівника банку визначається як сукупність знань, професійного та управлінського досвіду особи, необхідних для належного виконання посадових обов`язків керівника банку з урахуванням бізнес-плану та стратегії банку, а також функціонального навантаження та сфери відповідальності І конкретного керівника банку

Кваліфікаційні вимоги до керівників банку встановлюються Національним банком. Статтею 7 Закону про банки передбачено, що голова та члени правління державного банку повинні відповідати вимогам цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України щодо професійної придатності та ділової репутації.

Кваліфікаційні вимоги щодо професійної придатності керівників банку, включаючи голову та членів правління державного банку, визначені Положенням про ліцензування банків з урахуванням норм статті 42 Закону про банки.

Так, загальною вимогою до професійної придатності керівника банку відповідно до Пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків є:

1) наявність у нього:

вищої освіти; сукупності знань, професійного та управлінського досвіду в обсязі, необхідному для належного покладених на нього обов`язків (з урахуванням основних напрямів стратегії та бізнес-плану банку, а також функціонального навантаження та сфери відповідальності керівника банку; можливості приділяти достатньо часу для виконання покладених на нього обов`язків;

2) відсутність у нього реальних або потенційних конфліктів інтересів, що можуть зашкодити належному виконанню обов`язків керівника банку;

3) дотримання ним обмежень, визначених статтею 26 Закону України «Про запобігання корупції» та статтею 65 Закону про Національний банк.

В в процесі розгляду питання щодо погодження на посади керівників банків Національним банком здійснюється перевірка їх відповідності встановленим законодавством країни кваліфікаційним вимогам щодо професійної придатності та ділової репутації.

Національний банк погоджує на посаду керівника банку за результатами розгляду інформації та документів, інформації, отриманої Національним банком під час здійснення ним банківського регулювання та нагляду, інформації з відкритих джерел і за (результатами проведених Національним банком тестування та/або співбесіди з особою (пункт глави 41 розділу VI Положення про ліцензування банків).

З метою визначення відповідності особи кваліфікаційним вимогам, встановленим законодавством України, Правління Національного банку проводить співбесіду з кандидатом на посаду голови правління банку (пункт 341 глави 41 розділу VI Положення про ліцензування шків), Кваліфікаційна комісія - з будь-яким керівником банку (кандидатом на відповідну посаду), якщо банк визначено Національним банком системно важливим (державні банки віднесені Національним банком до системно важливих) (пункт 344 глави 41 розділу VI [Положення про ліцензування банків).

Встановлення вимог саме до професійної придатності керівників банку та перевірка їх відповідності вищезазначеним вимогам дає можливість Національному банку здійснити оцінку наявності у керівника банку належного рівня кваліфікації та здатності забезпечувати ефективне управління та контроль за діяльністю банку в межах його повноважень. Відповідно, метою Національного банку у процесі погодження керівників є забезпечення наявності у банку кваліфікованих керівників, внаслідок чого підвищується надійність та стійкість самого банку, та забезпечується стабільність банківської системи України в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону про Національний банк не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь- яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку. Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допусТИМИх рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, аналів вищенаведених норм законодавства свідчить про те, що згідно з Законом про банки Національний банк в установленому ним порядку погоджує на посади керівників банку, здійснюючи при цьому перевірку відповідності осіб кваліфікаційним вимогам, установленим Національним банком, у тому числі і вимогам щодо професійної придатності, що має на меті підтвердити наявність у керівника банку належного рівня кваліфікацій та здатності забезпечувати ефективне управління та контроль за діяльністю у межах його повноважень.

У поданому адімінстартивному позові позивач наголошує, що відповідач фактично проявляє бездіяльність, оскільки не робить жодних кроків щодо внесення змін до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, затвердженого постановою Правління національного банку України від 22.12.2018 №149, що унеможливлює виконання вимог Конституції України та Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», а й призводить до того, що за таких умов на посаду керівника державного банку може бути призначено особу, яка вільно не володіє українською мовою чи не знає її взагалі.

Колегія суддів, проаналізувавши доводи сторін, а також наявні в матеріалах справи докази, не погоджується із такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Правові засади функціонування і застосування української мови, як державної у сферах суспільного життя на всій території України регламентовано Законом про українську мову.

Згідно з частиною 7 статті 1 Закону про українську мову, порядок функціонування і застосування державної мови в Україні визначається виключно цим законом.

Статтею 9 Закону про українську мову прямо встановлено, що володіти державною мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків зобов`язані посадові та службові особи підприємств, установ і організацій державної власності, крім осіб, які не є громадянами України. Також, володіти державною мовою зобов`язані особи, які претендують на обрання чи призначення на посади, визначені частиною першою статті 9 Закону про українську мову.

Згідно зі статтею 10 Закону про українську мову, вимоги щодо відповідного рівня володіння державною мовою особами, визначеними статтею 9 цього Закону, встановлює раціональна комісія зі стандартів державної мови, до повноважень якої відноситься опрацювання та утвердження стандартів української мови як державної.

Рівень володіння державною мовою особами, визначеними підпунктом 16 частини першої статті 9 Закону про українську мову, засвідчується або документом про повну загальну середню освіту за умови, що такий документ підтверджує вивчення особою української мови як навчального предмета (дисципліни), або державним сертифікатом про рівень володіння державною мовою, що видається Національною комісією зі стандартів державної мови відповідно до цього Закону.

Відповідно до статей 44 та 48 Закону про українську мову організація та проведення іспитів для визначення рівня володіння державною мовою відноситься до повноважень Національної комісії зі стандартів державної мови. Комісія своїм рішенням може делегувати повноваження з проведення іспиту на рівень володіння державною мовою та/або з перевірки та оцінювання результатів іспиту спеціально уповноваженій державою установі (організації), що проводить зовнішнє незалежне оцінювання відповідно до Закону України «Про освіту».

Отже, вимоги щодо обов`язкового володіння державною українською мовою та застосування її під час виконання службових обов`язків посадовими та службовими особами (громадянами України) підприємств, установ і організацій державної власності, до яких відносяться і керівники державних банків, прямо встановлені статтею 9 Закону про Українську мову.

Колегія суддів наголошує, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону про українську мову не було внесено змін до Закону про банки, а також не було зобов`язано Національний банк України вносити будь-які зміни до своїх нормативно-правових актів щодо визначення додаткових вимог до професійної придатності керівників державного банку.

Відтак, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невнесення змін до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 22.12.2018 №149 є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи.

Суд звертає увагу, що відповідно до вимог Закону «Про забезпечення функціонування української мови як державної», перевірку рівня володіння особами державною мовою здійснює спеціально уповноважений орган - Національна комісія зі стандартів державної мови або уповноважені державною установи (організації), які проводять зовнішнє незалежне оцінювання.

В зв`язку із чим, Національний банк України не відноситься до уповноважених державою органів, що можуть оцінювати рівень володіння державною мовою особами - громадянами України, у тому числі у випадку, якщо вони претендують на посади керівників державного банку.

З огляду на те, що суд визнав такою, що не підлягає задоволенню позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невнесення змін до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, вимога про зобов`язання відповідача внести зміни до пункту 312 глави 38 розділу VI Положення про ліцензування банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 22.12.2018 №149, включивши до переліку загальних вимог до професійної придатності керівника державного банку обов`язок володіти державною українською мовою та застосовувати її під час виконання службових обов`язків, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вищезазначеної вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, наявні в матеріалах справи докази та аналіз норм чинного законодавства свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні адміністративного позову, підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254,371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено і підписано 19 квітня 2021 року

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Суддя І.П. Васильченко

А.С. Мазур