Справа № 826/17788/14
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2021-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 826/17788/14

адміністративне провадження № К/9901/11348/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Шевцової Н.В., Уханенка С.А.

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №826/17788/14

за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Житомирської області, Генеральної прокуратури України про скасування наказу та зобов`язати вчинити дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року, прийняте в складі: головуючого судді Кармазіна О.А., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Ганечко О.М., суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

УСТАНОВИВ:

І. Обставини справи

1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач-1) з вимогами: скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1444к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Житомирської області; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Житомирської області; стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі; зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; ідентифікаційний код 00015622) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

2. Окружним адміністративним судом міста Києва постановлено ухвалу від 11 грудня 2014 року про звернення на підставі частини п`ятої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній після 15.12.2017) до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, а саме: пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їхньому системному взаємозв`язку.

3. Також ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року зупинено провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України.

4. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року поновлено провадження в цій справі. Зазначеною ухвалою залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача Прокуратуру Житомирської області.

5. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року до участі у справі другим відповідачем залучено Прокуратуру Житомирської області (далі - відповідач-2), змінивши, відповідно, її статус із третьої особи на відповідача (другого відповідача).

6. На обґрунтування вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ про його звільнення є протиправним. Позивач наголошує на порушенні його конституційних прав і свобод у зв`язку з прийняттям цього наказу. Указує на те, що він не може нести відповідальності у вигляді заборони, встановленої у частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади заступника прокурора Житомирської області у певний період часу. Звільняючи його із займаної посади, відповідачі, усупереч Конституції України, застосували міру колективної відповідальності, яка покладена в основу вказаного Закону.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

7. Наказом Генеральної прокуратури України від 19.09.2005 №1210к старшого радника юстиції ОСОБА_1 було призначено заступником прокурора Житомирської області.

8. 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади».

9. Наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1444к, керуючись статтями 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», вимогою пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади», позивача звільнено з посади заступника прокурора Житомирської області, у зв`язку із припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою звільнення визначено довідку про результати вивчення особової справи позивача, подання прокурора Житомирської області Лубчука Д.І

10. З довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» та подання прокурора Житомирської області Лубчука Д.І про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Житомирської області та увільнення від обов`язків члена колегії прокуратури області встановлено, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 позивач обіймав сукупно не менше одного року (3 роки та 11 місяців) посаду, віднесену до категорії «керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України», а саме: заступника прокурора Житомирської області.

11. З Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», убачається внесення відомостей про позивача на підставі оскаржуваного наказу про звільнення стосовно наявності заборон займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) протягом 10 років.

12. Уважаючи протиправним наказ про звільнення із займаної посади, а своє право на працю порушеним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

13. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 19 грудня 2019 року задовольнив адміністративний позов повністю. Визнав протиправним з моменту прийняття і скасував наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1444к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Житомирської області. Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Житомирської області з 24.10.2014. Стягнув з Прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 832010,77 грн із вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів. Зобов`язав Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

14. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діяли чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

15. При цьому, на час роботи позивача на посадах, в силу зайняття яких його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало законів, які б визначали правопорушенням зайняття таких посад, а тому в силу положень статті 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише на підставі одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття ним.

16. У зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади», а отже, ураховуючи, зокрема, що займана позивачем посада не є політичною, не доведено і правомірності застосування процедур, передбачених цим Законом.

17. З огляду на незаконність звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено та наявність підстав для стягнення з відповідача-2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

18. У частині позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», суд першої інстанції вказав на те, що внесення відомостей у зазначений реєстр стосовно позивача відбулося на підставі наказу, який визнаний судом протиправним і таким, що підлягає скасуванню, саме за ініціативою Генеральної прокуратури України, а тому становище, що існувало до прийняття цього наказу та до внесення відомостей про позивача у реєстр, має бути відновлено шляхом зобов`язання останнього проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання на підставі цього рішення суду відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

19. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», скасовано і ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року залишено без змін.

20. Приймаючи це рішення, суд апеляційної інстанції указав, що Законом України «Про очищення влади» та Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не передбачено процедури «відкликання відомостей про застосування заборони» та суб`єктів, які б могли відкликати такі відомості, однак передбачено, що у випадку надходження до реєстратора - Міністерства юстиції України - відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», вилучаються з Реєстру.

21. Отже, чинним законодавством чітко визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

22. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки Генеральна прокуратура України такі відомості фактично не відкликає, також відсутні підстави уважати, у випадку набрання судовим рішенням законної сили, що така інформація не буде вилучена Міністерством юстиції України з Реєстру.

ІV. Провадження в суді касаційної інстанції

23. 17 квітня 2020 року до Верховного Суду надіслано касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року.

24. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

25. У касаційній скарзі скаржник, не погоджуючись із рішенням суддів попередніх інстанцій, просить їх скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

26. Скаржник указує, що Законом України «Про очищення влади» не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, визначені частиною першою статті 3 цього Закону. Для вирішення питання про звільнення на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачено обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб, у тому числі їх належність до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

27. У період з 25.02.2010 по 22.02.2014 позивач обіймав посаду визначену пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», про що обґрунтовано було зазначено у довідці про результати вивчення особової справи позивача, і на виконання вимог пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» він був звільнений з займаної посади.

28. Скаржник уважає, що при дотриманні вивільнення ОСОБА_1 було дотримано приписи чинного законодавства. Положення Закону України «Про очищення влади» не визнано неконституційними.

29. Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.

30. Заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

V. Джерела права та акти їхнього застосування

31. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

32. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

33. 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України від 16 вересня 2014 року №1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

34. Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

35. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону №1682-VII).

36. Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).

37. Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).

38. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України.

39. Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.

40. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

41. При цьому, підпунктом 1 пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третьої статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

42. Правові основи діяльності органів прокуратури, у період виникнення спірних правовідносин, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року №1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

43. Відповідно до статті 46-2 Закону №1789-XIIпрокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

44. Згідно з пунктом 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

45. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

46. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

VI. Позиція Верховного Суду

47. Суд зазначає, що звільнення ОСОБА_1 відбулося виключно з тих підстав, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 він займав посаду заступника прокурора Житомирської області, яка підпадає під дію статті 3 Закону №1682-VII, що визначає критерії здійснення очищення влади (люстрації).

48. Водночас, вирішуючи питання достатності самого факту перебування позивача на вказаній посаді для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VІІ, Суд виходить з такого.

49. Частинами першою-третьою статті 8 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з цим позовом) передбачалося, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

50. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, стала частиною національного законодавства України.

51. Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

52. Парламентська Асамблея Ради Європи у Керівних принципах для забезпечення відповідності законів про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права зауважила таке:

52.1. «Щоб відповідати вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права, закони про люстрацію повинні відповідати певним вимогам. Насамперед люстрація повинна бути спрямована на загрози основоположним правам людини і процесу демократизації; помста ніколи не може бути метою таких законів, також не допускається політичне або соціальне зловживання результатами люстраційного процесу. Мета люстрації полягає не в покаранні тих осіб, які вважаються винними, - що є завданням прокурорів, які використовують кримінальне законодавство, - а в захисті новоствореної демократії.

52.1.1 Люстрація має здійснюватися спеціально створеною незалежною комісією шанованих суспільством громадян, запропонованих главою держави та затверджених парламентом;

52.1.2. Люстрація може бути застосована тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб`єкт люстрації, створенню вільної демократії, зокрема шляхом використання конкретної посади, яку обіймає цей суб`єкт, для порушення прав людини або блокування демократичних процесів;

52.1.3. Люстрація не може бути використана для покарання, відплати або помсти; покарання може накладатися тільки за минулу злочинну діяльність на підставі чинного Кримінального кодексу України та відповідно до усіх процедур і гарантій кримінального переслідування;

52.1.4. Люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб`єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії, тобто посади державної служби, які передбачають значну відповідальність за визначення або виконання державної політики та заходів, що стосуються внутрішньої безпеки або щодо посад державної служби, які передбачають надання наказу та/або вчинення порушення прав людини, таких як правоохоронні органи, служба безпеки і розвідки, судові органи та прокуратура <…>».

53. Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) на 101 Пленарній сесії схвалила проміжний висновок щодо Закону України «Про очищення влади», згідно з яким:

53.1. «Застосування люстраційних заходів до періоду правління радянської комуністичної влади через стільки років після закінчення цього режиму та набрання чинності демократичної конституції в Україні потребують переконливих причин для виправдання наявності конкретної загрози, яку колишні комуністи наразі становлять для демократії; Комісія вважає, що важко виправдати таку пізню люстрацію.

53.2. Застосування люстраційних заходів щодо недавнього періоду, упродовж якого пан Янукович був Президентом України, зрештою поставить під сумнів реальне функціонування положень Конституції та законодавства України, як демократичної держави, заснованої на принципі верховенства права.

53.3. Закон України «Про очищення влади» містить кілька серйозних недоліків і потребує перегляду принаймні таких положень:

53.3.1. Люстрація повинна стосуватися тільки посад, які дійсно можуть становити значну загрозу для прав людини та демократії; перелік посад, які підлягають люстрації, має бути переглянутий.

53.3.2. Вина має бути доведена у кожному конкретному випадку та не може припускатися на підставі лише приналежності до категорії органів державної влади; критерії для люстрації мають бути переглянуті.

53.3.3. Відповідальність за проведення процесу люстрації повинна бути знята з Міністерства юстиції України та покладена на спеціально створену незалежну комісію за активної участі громадянського суспільства.

53.3.4. Процедура люстрації повинна поважати гарантії справедливого судового розгляду (право на захисника, рівність сторін, право бути вислуханим особисто); судове провадження має призупиняти адміністративне рішення щодо люстрації до ухвалення остаточного рішення; Закон України «Про очищення влади» має прямо передбачати ці гарантії.

53.3.5. Люстрація суддів повинна регулюватися лише одним законом, а не законами, які дублюються, та здійснюватися лише з повним урахуванням конституційних положень, що гарантують їхню незалежність, і тільки Вища рада юстиції має нести відповідальність за будь-яке звільнення судді.

53.3.6. Відомості про осіб, що підлягають люстраційним заходам, мають оприлюднюватися тільки після ухвалення остаточного рішення суду».

54. За приписами статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

55. У пунктах 294-300 рішення від 17 жовтня 2019 року в справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15 та 4 інші), досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявників із посад через обіймання певних посад на підставі Закону України «Про очищення влади», ЄСПЛ зауважив:

55.1. «Суд зазначає, що застосування до заявників передбачених Законом «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Янукович був Президентом України. Подальші твердження про проступки третього заявника не змінюють цього факту (пункт 305).

55.2. <…> застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

55.3. <…> у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами <…>.

55.4. Крім того, ЄСПЛ не переконаний, що законодавчий механізм був достатньо розробленим для вирішення «нагальної суспільної потреби», яку мав би переслідувати Закон «Про очищення влади».

55.5. <…> передбачені Законом «Про очищення влади» заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан Янукович став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана Януковича.

55.6. Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», є прихід до влади пана Януковича (див. пункт 7), а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.

56. У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про те, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323, 324 вказаного рішення).

57. Із наведеного вбачається таке.

58. Застосування до осіб заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, може здійснюватися виключно крізь призму приписів частини другої статті 1 цього Закону, тобто з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та з урахуванням відповідних принципів, зокрема верховенства права, презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності.

59. Таким чином, має бути доведено, що відповідна особа причетна до дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , чи таких, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини тощо.

60. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2020 року в справі №805/1265/15-а та від 09 грудня 2020 року в справі №826/18134/14, від 11 березня 2021 року в справі №808/7862/14. Подібні висновки щодо застосування положень Закону №1682-VII викладені в постанові Верховного Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року в справі №817/3431/14.

61. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд констатує, що ОСОБА_1 було звільнено виключно через обіймання ним певної посади. Під час розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій відповідач не наводив жодних аргументів, які б спростували таке твердження.

62. Отже, у випадку, що розглядається, застосування до позивача заборон, передбачених положеннями Закону №1682-VII, не може вважатись ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції.

63. Ураховуючи наведене суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про протиправність звільнення позивача та, як наслідок, про наявність підстав для скасування спірного у цій справі наказу про звільнення позивача та поновлення останнього на посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

64. Обставини правильності здійсненого судом першої інстанції розрахунку суми коштів, стягнутих на користь позивача, скаржниками не оспорюються, тому не перевіряються Судом.

65. Рішення суду апеляційної інстанцій про відмову в задоволені вимоги в частині зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» також не є предметом касаційного оскарження, а тому не аналізуються Судом.

66. За наведеного правового регулювання та обставин справи, Суд констатує, що судами першої та апеляційної інстанцій не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

67. Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

68. За змістом статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

69. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

70. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, Суд уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у частині, що не скасована судом апеляційної інстанції - без змін.

VII. Судові витрати

71. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

72. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

73. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

74. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року у частині не скасованій постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

75. Судові витрати не розподіляються.

76. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: Н.В. Шевцова

С.А. Уханенко