Справа № 1.380.2019.004398
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004398 пров. № А/857/460/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Крутько О.В.,

час ухвалення рішення 14 год 21 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту судового рішення 09 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив, зменшивши позовні вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ) щодо встановлення йому з 01 липня 2012 року розміру підвищення до пенсії, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 355 «Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Постанова № 355), виходячи із 80 %, а не 86% суми грошового забезпечення станом на 01 квітня 2012 року;

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо перерахунку з 01 січня 2018 року основного розміру пенсії на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704) виходячи із 70 %, а не 86 % суми грошового забезпечення станом на 01 березня 2018 року.

- зобов`язати відповідача здійснити з 01 липня 2012 року перерахунок розміру підвищення до його пенсії, передбаченого Постановою № 355, виходячи із 86 % суми грошового забезпечення станом на 01 квітня 2012 року;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок з 01 січня 2018 року основного розміру пенсії позивача на підставі Постанови № 704, виходячи із 86 % суми грошового забезпечення станом на 01 березня 2018 року, здійснивши при цьому виплату перерахованих розмірів підвищення до пенсії та основного розміру пенсії із врахуванням раніше проведених виплат та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.000323 позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо перерахунку ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року основного розміру пенсії на підставі Постанови № 704 виходячи із 70 %, а не 86 % суми грошового забезпечення. Зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 01 січня 2018 року основного розміру пенсії на підставі Постанови № 704 виходячи із 86 % суми грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ щодо встановлення ОСОБА_1 з 01 липня 2012 року розміру підвищення до пенсії, передбаченого Постановою № 355, виходячи із 80 %, а не 86 % суми грошового забезпечення станом на 01 квітня 2012 року та зобов`язання ГУ ПФУ здійснити з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2017 року перерахунок розміру підвищення до пенсії позивача, передбаченого Постановою № 355, виходячи із 86 % суми грошового забезпечення станом на 01 квітня 2012 року залишено без розгляду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що при перерахунку пенсії позивачу має застосовуватись норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Таким чином, здійснення відповідачем перерахунку пенсії позивача з 01 січня 2018 року з розміру 70 % відповідних сум грошового забезпечення є протиправним. Такий перерахунок необхідно здійснити виходячи з розміру 86 % від суми грошового забезпечення.

Разом з тим, суд вважав безпідставними покликання позивача на відсутність строкового обмеження стосовно виплати пенсії у зв`язку з непроведенням перерахунку, оскільки цьому випадку мова йде не про перерахунок його пенсії, а про перегляд та встановлення іншого розміру підвищення до пенсії ОСОБА_1 , яке було отримано ним у період з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2017 року. Тому строки звернення до суду із зазначеними вимогами застосовуються. При цьому, судом враховано правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 03 квітня 2018 року у справі № 175/1665/17.

Окрім того, вимоги позивача про нарахування компенсації втрати частини доходів на недонараховані суми пенсії, на думку суду першої інстанції, заявлені передчасно до проведення відповідного перерахунку, тому задоволенню не підлягають.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування компенсації втрати частини доходів та прийняти рішення щодо задоволення такої вимоги. Окрім того, у частині позовних вимог, які залишені без розгляду, просив скасувати судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФУ заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача у ході апеляційного розгляду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та залишення їх без розгляду, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку у ГУ ПФУ. Згідно із протоколом за пенсійною справою № від 12 листопада 2008 року пенсія позивачу призначена з 23 вересня 2008 року за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) у розмірі 86 % грошового забезпечення.

12 грудня 2018 року позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про надання інформації щодо здійснення йому перерахунку, проведення виплати перерахованого та виплати пенсії (із якого розміру та в яких сумах складався розмір пенсії, чи враховано підвищення до пенсії).

Листом від 18 грудня 2018 року № 26393/02.02-06 ГУ ПФУ скеровано позивачу копії усіх документів, які знаходилися в матеріалах пенсійної справи, зокрема, довідку від 31 березня 2018 року № 11/4969 про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише позивачем і тільки у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування компенсації втрати частини доходів та у частині залишення без розгляду частини позовних вимог, суд апеляційної інстанції переглядає зазначене судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно з приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» (далі Закон № 2050-ІІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 року № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159).

Пунктами 2, 3 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Враховуючи, що у цій справі судом тільки зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату з 01 січня 2018 року основного розміру пенсії, тобто кошти є невиплаченими, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про зобов`язання ГУ ПФУ здійснити ОСОБА_1 виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків його виплати на підставі Закону № 2050-ІІІ є передчасною і задоволенню не підлягає

Суд відхиляє посилання скаржника на необхідність застосування у даній справі висновків, сформованих у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 336/4675/17, від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, оскільки такі ухвалені у справах, фактичні обставини яких є відмінними, від тих, які встановлені у межах розгляду даної справи.

Перевіряючи рішення суду в частині залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з такого.

Як передбачено частинами 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 51 Закону № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів ПФУ та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Відповідно до статті 55 цього Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу ПФУ, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Буквальне тлумачення наведених норм права дає підстави вважати, що ці норми стосуються вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини ПФУ.

Отже, на думку апеляційного суду, норми статей 51, 55 Закону № 2262-ХІІ (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії) підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов:

1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом;

2) ці суми мають бути невиплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

Висновок аналогічного характеру міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у зв`язку із тим, що пенсійний орган при встановленні розміру підвищення до пенсії, передбаченого Постановою № 355, виходив із 80 %, а не 86% суми грошового забезпечення станом на 01 квітня 2012 року, а отже спірні суми не були нараховані і є спірними.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справа № 240/12017/19 зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. У такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання ГУ ПФУ здійснити з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2017 року перерахунок розміру підвищення до його пенсії лише 21 січня 2019 року, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції правомірно залишено без розгляду такі позовні вимоги.

Підсумовуючи наведене, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.000323 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише з підстав, передбачених частиною 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Постанова у повному обсязі складена 22 квітня 2021 року.